Author: Zala Klančnik
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00

Zala Klančnik:

POTOMKA ZVEZD

Intuitivne ilustracije *mandale*:

Tadeja Hojnik

Prolog

1. poglavje
Potomka zvezd
Zgodba Zemlje
Zvezde
Zvezdne duše
Svet
Vesolje
Frekvenca
Puščavnica

2. poglavje
Zaznave
Prizemljenost
Prijateljstvo
Pridna
Kozmična Mati
Prednice
Šepet
Človek

3.  poglavje
Dež
Sneg
Bolečina
Dom
Tesnoba
Reka
Nevihte
Izzivi
Celjenje
Mogočnost
4.  poglavje
Morje
Sonce
Luna
Pomlad
Zavetje
Zima
Ženska
Noč
Ljubezen
Epilog

Prolog

Prvi nas označujejo za visoko senzitivne osebe.

Drugi nas vidijo kot duše, ki ne prihajajo s tega planeta in jim je tu zelo težko živeti,
saj se naše frekvence ne ujemajo z energijami na Zemlji.

Tretji nas imenujejo Indigo, Kristalni in Mavrični otroci.

Četrti nas dojemajo kot ljudi z ekstra senzorno percepcijo.

Peti vedo, da smo drugačni in ne vedo, kam bi nas umestili.

Za ostale smo preprosto čudni …

Vendar pa ni pomembno, kako nas vidijo in dojemajo drugi, pomembno je, kako
vidimo in dojemamo sami sebe.

Samo mi vemo, kdo smo.

Vsak je edinstven in vsak ima pravico hoditi po svoji poti, ter videti in zaznavati svet skozi svojo zavest. Vsak doprinaša svoje zvezde in galaksije v ta prostor ter čas.

***

Knjiga je napisana z namenom, da se duše, ki se bodo v knjigi prepoznale, lahko
počutijo kot doma.

Napisana je za vsakega človeka, ki je vsaj malo odprtega duha, da bo lahko prepotoval
te svetove in morda v njih našel davno pozabljene pradelce sebe.

Napisana je zame, za vas in za tista živa bitja, ki ne govorijo človeškega jezika;

za vso Naravo in vsa vesolja …

Naj se potovanje prične!

1.   poglavje

Potomka zvezd

Pisanje mi daje občutek izpopolnjenosti, smisla. Nikoli ne bi mogla na glas povedati vseh teh stvari, saj se nahajajo globoko v moji notranjosti, ki je neskončna. Ko pišem, se svetovi v meni začnejo približevati; dotikajo se me in mi šepetajo, da želijo biti slišani in zapisani.

Vsaka zgodba je svet zase, a vsaka je še kako resnična. Naš ustroj ni enak, naša duša je vsaka malce drugačna, kar pomeni, da svet vidimo skozi svojo lastno subjektivno prizmo zavesti. Hvaležna sem vesolju, ki se poraja v meni, ter se pretaka skozi mene. Hvaležna zvezdam, da utripajo v ritmu mojega srca.

Tako kot vsi pionirji svojega področja, morda tudi jaz ne bom razumljena. Toda nisem se rodila na ta planet, da bi bila razumljena; smisel mojega obstoja je drugačen.

Ob zavedanju in opazovanju uničevanja tega lepega planeta, je zagotovo čas, da se zopet povežemo z njim. Prav tako je čas, da se povežemo s svojo izvorno naravo – s kozmičnimi silami, s katerimi si delimo svoj dih. Če bi vsak človek vedel, kdo je in zakaj je tukaj, če bi vsak razumel kozmične zakone in energije, iz katerih je ustvarjen, ter ga poganjajo in napajajo, bi ne bilo več potrebe po marsikateri grozoti, ki se še dandanes dogaja med ljudmi.

Morda ljudje nezavedno iščemo smisel našega obstoja, morda se zanj borimo in prelivamo kri. Toda vsaka vojna, vsaka nadvlada, vsak poskus zajeziti in zlorabiti moči, ki so nam dane, se bo končal klavrno. Morda pa je končno čas in priložnost, da vsak od nas postavi drugačne temelje delovanja, ki temeljijo na Ljubezni in zavedanju. Le človek, katerega samozavedanje je aktivno, je lahko človek Ljubezni. Če se ne zavedamo svoje notranjosti, ki definira in poganja naše delovanje, bomo vedno krivili druge, ter zunaj nas iskali krivca za našo lastno nesposobnost sprejemanja odgovornosti za svoje življenje.

Nimam želje po slavi, moči, ugledu in dosežkih, kot so pričakovani s strani družbe. Iskreno imam preveč dela s tem, kar je zame najpomembnejše – z raziskovanjem in spoznavanjem lastne narave svojega ustroja. Z vsakim trenutkom lahko grem globlje in z vsakim trenutkom sem bližje svojemu cilju – Ljubezni. Nič drugega na tem planetu nima takšne vrednosti, le Ljubezen je energetska sila, ki lahko zaobjame vse, kar je pomembno in vredno.

Razumevanje, kako delujejo moji notranji svetovi, mi pomaga v delovanju v zunanjem svetu. Postati mogočno drevo z močnimi koreninami in neskončno krošnjo, zahteva svoj čas. Je doživljenjski projekt, ki se na vsake toliko še dodatno zakasni, saj se morda kje zlomi kakšna veja, strohni korenina ali odpade brst, ki se nato ne razcveti.

Poznati, razumeti ter pripovedovati svojo zgodbo je največ, kar lahko kot ljudje dosežemo. Preko naših zgodb dojemamo svet, se povezujemo s seboj in drugimi, ter osmišljamo naš obstoj. Brez zgodbe nas ni, živimo nezavedno ter prazno. Naše poslanstvo ni slediti zgodbam drugih, temveč odkriti oz. ustvariti svojo lastno.

Ni pomembno, ali se naša zgodba začne ob spočetju, rojstvu, pomembnih prelomnicah ali celo v življenjih pred tem. Ni pomembno, ali se konča s koncem tega telesa (smrtjo) ali se konča vsak večer, ko zaspimo, ali obredno v trenutkih sprememb. Prav tako ni pomembno, v kaj verjamemo – kaj je za nas začetek in kaj konec. Mi sami imamo moč ustvarjanja, mi sami imam pravico in odgovornost ustvariti zgodbo ali celo zgodbe, ki nas navdajajo z veseljem, srečo, mirom in izpopolnjenostjo.

Smisel in vrednost vsakega trenutka sta v tem, kako ga dojamemo; kaj si ob tem pripovedujemo. Vsak, še tako težak spomin, lahko nekega dne postane rodovitna zemlja za nova spoznanja in modrost. Vsi lepi spomini nas lahko polnijo v težjih trenutkih. Zgodba kot celota, zgodba, ki jo pripovedujemo mi sami, pa celi naše najgloblje zaprašene kotičke človeškega uma in srca.

Zgodbe so neskončno pomembne, ne glede na to, ali jih hranimo zase ali jih delimo z drugimi.

Odločitev je naša.

V rokah držite knjigo, skupek mojih zgodb, ki so me neskončno osrečevale ob pisanju in mi podarile vpogled vame. To so moji svetovi, moja razmišljanja in pogledi. Ni popolnoma vse, kar sem, vendar pa tudi ta knjiga ni samo moja – je kreacija zvezd, vetra, rek, galaksij, vesolja … Je spirala tega, kar sem in iz česar sem ustvarjena … je potomka zvezd.

Zgodba Zemlje

Nekoč, pred davnimi leti, naj bi Zemlja poslala v vsa vesolja in galaksije klic na pomoč. Zemlja kot mlad planet z mladimi prebivalci naj bi se odločila, da je čas za razvoj. Sprejela je odločitev, da bo od sedaj naprej podpirala, torej omogočala življenje in delovanje tudi višje dimenzionalnim dušam, ki vibrirajo na višjih frekvencah.

Na tej točki se ustvari polemika. Nekateri trdijo, da so vsi ljudje – zemljani, višje frekvenčne duše, ki naj bi se inkarnirale v zemeljska telesa za izkušnjo človečnosti. Ob inkarnaciji pozabijo, kdo so in od kod prihajajo, ter mislijo, da imajo le trenutno življenje, in da so le ljudje. Sledijo drugim oz. že utečenim vzorcem okolja, v katere se rodijo. Nekateri nikoli ne pomislijo, da obstaja veliko več od vidno-fizičnega sveta. Živijo fizična življenja v fizičnem svetu.

Drugi trdijo, da so visoko frekvenčne duše le nekateri, in da na Zemljo prihajajo šele zadnjih nekaj desetletij, odkar se vibracije planeta višajo, saj jih planet prej energijsko ne bi zmogel podpirati. Tudi te duše ob inkarnaciji in rojstvu pozabijo, kdo so in od kod prihajajo, vendar imajo v sebi zapise, ki se tekom življenja aktivirajo – zapisi so močan vzgib po iskanju odgovorov na globlja vprašanja in širša življenja. Ti posamezniki se tekom življenja začnejo zavedati, da so duše v človeškem telesu. Veliko jih ima védenja in znanja, ki presegajo znanja človeštva. Prav tako imajo spomine na življenja v drugih prostorih in časih.

Ne glede na to, kaj je res in kaj ni, navsezadnje niti ni pomembno, kako se je zgodba začela in potekala. Pomembno je, da danes, v mojem času, ta zgodba postaja resničnost. Obstajajo posamezniki, ki se zelo dobro zavedajo, kdo so in od kod prihajajo. Živijo s pradavnimi spomini drugih življenj, in nekatera od teh življenj niso »Zemeljska«. Nekateri se na Zemljo inkarnirajo že veliko življenj, nekateri manjkrat. Zagotovo obstajajo tudi takšni, ki so tukaj prvič.

Vsem pa je skupno eno – tekom življenja se njihovi galaktični zapisi aktivirajo in notranje védenje postane močno. Večina se jih že od malega počuti drugačne, izgubljene, zavedajoč se, da Zemlja ni njihov dom. Iščejo odgovore, raziskujejo svetove, hrepenijo po domu. Vendar skozi čas dobijo vse odgovore, spoznajo svojo notranjost in najdejo dom. Vedo, kdo so in od kod prihajajo.

Takšnim dušam je na Zemlji izjemno, izjemno težko. Predstavljajte si, da je vaš dom poln Ljubezni, tiste resnične, najvišje energije Ljubezni in harmonije. Predstavljajte si, da je vaša civilizacija popolnoma drugačna od človeške. Nato pa se inkarnirate tukaj. Na planet, kjer človeštvo kolektivno bazira na nasilju in kaosu. Tukaj obstajajo medle različice ljubezni in čista harmonija je utopija. Energije so nizke in kaotične, skoraj nič ni harmonično povezano med seboj in ljudje se imajo za dominantno vrsto. Kako bi se počutili?

Najbrž bi imeli veliko možnosti, da začnete dvomiti o svoji prisebnosti. En šok za drugim, ena travma za drugo, osamljenost, nerazumevanje, bolečine in trpljenje, nasilje, laži … vse v kompletu človeštva. Ne, ni lahko. Sploh ni lahko. Nekdo, ki čuti atome, kako se premikajo, čuti vse. Blizu in daleč – nič mu ne ostane skrito. Vse je vidno in slišno, vse se poveže v višje sisteme razumevanja. Zagotovo v neskončnem vesolju obstajajo civilizacije, ki so daleč bolj razvite kot človeštvo. Zagotovo ni lahko živeti na Zemlji z znanjem od tam.

Velikokrat sem se spraševala – ampak zakaj te duše sploh pridejo na Zemljo? Zakaj bi sploh želele sem? Odgovor je zavit v dušo vsakega posameznika. Če je začetek zgodbe resničen, so se mnogi odzvali Zemljinem klicu na pomoč. Spet morda drugi so (se) prišli na ta planet učiti. Razlog, zakaj se je nekdo rodil, ve ta nekdo sam.

Ta zgodba nima konca. Vsak dan nekdo umre – odide s tega planeta in vsak dan se nekdo rodi – pride na ta planet. Ta zgodba se ne bo nikoli končala. Toda ne glede na to, ali ji verjamemo ali ne, je naša naloga, da kot ljudje pomagamo temu planetu. Za časa življenja smo planetarni varuhi, kajti Zemlja nam daje trenutni dom in zavetje. Naša odgovornost je, da za njo skrbimo. Prav tako pa je naša odgovornost, da pripomoremo k razvoju človeštva. Da zaustavimo kaos in nasilje vse do tja, kamor sežemo. Da v sebi sadimo semena Ljubezni, jih negujemo ter podarjamo naprej. Da širimo najvišjo energijo Ljubezni, kar je premoremo.

Navsezadnje, dajemo lahko le tisto, kar najprej vzgojimo in nosimo v sebi.

Zvezde

Vsakič, ko smuknem v objem golega neba, nisem sama. Nad mano se razprostirajo zvezdni domovi, dom vesoljnega Bitja, ki se odslikava v mene.

Tam med zvezdami je moj dom. To vem že od trenutka, ko sem se rodila. Babica je dejala, da sem v porodnišnici brez joka le z velikimi očmi opazovala okolico. Jaz pa vem, da sem z velikimi očmi iskala sledi doma – zvezde.

Ne bom pozabila noči, ko so zvezde prišle pome. Bilo je nekoč poleti, na toplo poletno noč, ko me je nekaj prebudilo. Odšla sem iz lesene počitniške hišice, ter zunaj našla bedečo babico, ležeč na ležalniku, kako strmi v nebo. Ko je začutila mojo prisotnost, ni preusmerila pogleda name, temveč je z obrazom, še vedno usmerjenim v zvezde, dejala: »Danes so pa zvezde neverjetno blizu.«

Pogledala sem v nebo in nad mano so žarela majhna sonca. Bila so tako blizu, da sem, v svoji otroški širjavi, bila prepričana, da lahko stegnem roko in se jih dotaknem. Vendar bi to dejanje bilo majhnost v primerjavi s tem, kar sem naredila zares. Objela sem jih s pogledom in se zavedela, da tam, tam nekje je moj dom. Dotaknila sem se jih s širjavo zavesti, saj je roka bila resnično premajhna za dotik neskončnih razsežnosti.

Ne spominjam se, kdaj in kako sem se znašla nazaj v postelji ter zaspala, ne vem niti, ali je tisto noč babica spala pod milim nebom ali v svoji postelji. Vem le, da je takratni trenutek spremenil potek mojega življenja.

Velikokrat sem se spraševala, zakaj sem na Zemlji, kakšen je moj namen, kakšen je namen trpljenja, ki sem ga spoznala hitro in poglobljeno. Enkrat pa, med poplavo solz, na prehodu iz otroka v najstnico, sem dobila odgovor. Zato, da pomagam drugim! To spoznanje, ta stavek, to razumevanje je prišlo v moj mladi um s fotonsko hitrostjo in solze trpljenja so se spremenile v solze sreče. Olajšanje, ki je temu sledilo je bilo katarzično, in upanje, ki se je iz tega rodilo, me bo spremljalo do konca življenja. Spoznala sem eno najglobljih resnic človeškega obstoja – tu smo za to, da si medsebojno pomagamo ter se podpiramo v valovanjih življenja.

Žal takrat še nisem vedela in razumela, da nekaterim ljudem lahko pomagamo le od daleč. V svoji mladi naivnosti in goreči želji dajati toplino, ki jo čutim v sebi, želji ljubiti in biti ljubljena, me je tekom življenja ogenj klesanja modrosti večkrat ožgal vse do korenin. Takrat se je to seveda zdelo smrtonosno, toda danes, ko pogledam nazaj, se zavedam, da brez tega nikoli ne bi pognala vedno močnejših korenin, in da se krošnja ne bi mogla razraščati v višave, kakršne poznam danes. Sadeži spoznanj ne bi bili tako zdravilni, kot so, in moja narava morda manj ljubeča. Kajti kaj je večjega od transformacije bolečine v modrost? Kaj je modrost drugega kot ozdravljena bolečina?

Nekateri bi dejali, da me je življenje premetavalo zaradi razbite družine. Spet drugi bi dejali, da je krivo pomanjkanje varnega pristana tekom odraščanja. Tretji bi trdili, da zaradi karme, ali pa morda zato, ker si je moja duša ob inkarnaciji celo sama izbrala in pritegnila vse te izkušnje. Trajalo je približno trideset let, da sem dojela, da me nobeno od teh mnenj ne definira, in da le sama vem odgovore in vzroke na moja vprašanja. Prav tako je odločitev, kako bom videla in si razložila svoje življenje, popolnoma moja.

Zato se vedno ozrem tja, kjer sem doma. Pogled usmerim v prostrano vesolje, tja daleč med zvezde. One so srečna družina, kjer prevladujeta varnost in ljubeznivost. One so starodavni modreci, ki so že zdavnaj prešli zakone inkarnacije in zakone privlačnosti. One so bitja eonov, spomini preteklosti in varuhinje prihodnosti – kažipot sedanjosti.

Dolgo, dolgo me je bilo strah sveta na Zemlji. Strah me je bilo predvsem omejenosti ljudi, kjer se posledično zgodijo neljubeča dejanja. Dolgo, dolgo sem se učila zakonov in mehanizmov človeštva, psihologije ljudi in njihovih čustvovanj, da sem lahko razumela, zakaj razmišljajo, čutijo in delujejo tako ali drugače. Danes razumem, vendar strah ostaja. Hrepenenja po gozdovih in zapuščenih himalajskih votlinah so v meni močno prisotna – narava, živali in mogočne gore so vendar naše prijateljice, nezmožne škodovati na podlagi lastnih, egoističnih algoritmov. Z nekaterimi ljudmi je zgodba drugačna.

Potolažilo me je dejstvo, da obstajajo izjemni, srčni ljudje, polni dobrote in topline. Ljudje, ki jih je učilo življenje, ki so jih klesale gore in oblikovala morja. Ljudje, tako prežeti z vonjem narave, da se začudiš, kaj sploh delajo v mestnem vrvežu betona. A ti ljudje imajo veliko skrivnost – pod zunanjo prevleko običajnih teles, imajo zvezde namesto oči, sonce namesto srca in kozmos namesto uma. Iz njih veje topel veter miline. Ne boste jih prepoznali kar tako. Resnično videl jih bo le tisti, ki ve, kdo so in kje je njihov dom. Dom med zvezdami.

Zvezdne duše

Že nekaj desetletij tisti, ki vidijo energije – vidci, govorijo o ljudeh, ki imajo nevsakdanjo barvo avre. Ti »nevsakdanji ljudje« so se začeli rojevati na Zemlji nekje po »hipijevskem« obdobju. Ker navsezadnje nič ni naključje, se večkrat vprašam, ali je »hipijevsko-cvetna revolucija« odprla vrata za prihod drugačnih otrok z drugačnimi dušami. Kakorkoli, začeli so se rojevati.

To so bili otroci nadpovprečno senzitivne narave, z visoko stopnjo razvite zavesti in intuicije. Otroci, ki so zaznavali ali videli energijski svet, bili popolnoma povezani z Naravo in živalmi, prav tako s kristali. Otroci, katerih srca in dihanje so utripali skupaj z Obstojem. Otroci, ki jim je na Zemlji zelo težko živeti, ter so zaradi toksične družbe ter toksičnega okolja imeli celo vrsto izzivov ter težav ali zdravstvenih diagnoz – od telesnih, čustvenih, vse do duševnih. Seveda ne trdim, da je vzrok za omenjene izzive vedno in v vsakem primeru odstopanje stanja zavesti od kolektivne človeške, vendar pa obstajajo primeri, katerih vzrok je lahko (tudi) to.

Ti otroci so rastli, se soočali z raznoraznimi preizkušnjami, tako družbenimi kot osebnimi. Nekaterim je uspelo začeti ustvarjati radostna življenja navkljub vsem pomanjkljivostim manj razvite človeške civilizacije in okolja. Nekaterim (še) ne. V vsakem primeru življenje na planetu Zemlja ni najlažje, je pa lahko lepo in radostno.

Ti otroci se niso navzven v ničemer razlikovali od ostalih ljudi, vendar pa je njihov notranji svet bil drugačen. Njihova zavest je bila višja – dostopali so do zamisli, vizij, védenja, idej, ki so bile kot »ne iz tega sveta«. Njihova duša se je spominjala drugih življenj, v drugem času in prostoru, ter nosila v sebi starodavna védenja iz prastarega kozmičnega spomina. Večinoma so ti otroci bili velikokrat označeni za »stare duše«, ki so bile veliko naprednejše kot svet, v katerega so se tukaj rodili. Vendar pa so prav tako bili označeni tudi z veliko drugimi oznakami, saj so bili »drugačni« in jih ostali niso vedno razumeli in sprejemali.

Ti otroci so odraščali in postali odrasli. Vsak od njih se je po najboljših močeh trudil, da bi se lahko zlil z okolico, da bi lahko razmišljal kot ostali, da bi lahko zaznaval manj, da bi vedel manj. Toda naj so se še tako trudili, nikoli ne bodo kot ostali. Največje spoznanje je bilo sprejetje tega dejstva in sprejemanje svoje drugačnosti. Ljubezen, ki so jo ti otroci poznali, ter prinesli s sabo na svet, je bila najmočnejša kozmična sila vesolja, o kateri pa žal drugi ljudje niso vedeli ničesar. Daleč je čas človeštva, ko je še živelo skupaj s kozmičnimi zakoni in v sebi žarelo od kozmične Ljubezni. Otroci so odraščali v pomanjkanju te sile, vse dokler ni prišel trenutek, ko so odkrili, da jo nosijo v sebi, da so iz nje ustvarjeni, ter da so jo iskali na napačnih mestih – zunaj sebe, namesto znotraj sebe.

Morda so se ti otroci rodili z namenom, da ljudi spomnijo na Kozmos. Spomnijo na kozmično Ljubezen, na Ljubezen do vseh bitij, vse Narave, vsega Obstoja. Morda so se rodili zato, da ljudi spomnijo, kdo vsi smo in kaj je v resnici pomembno … ter predvsem, kaj ni.

Takšni otroci, takšne duše se vedno bolj masovno rojevajo vse od takratnega začetka do današnjega časa. Kot otroci nimajo veliko možnosti in moči soustvarjati ter spreminjati svet, zato pogosto zelo trpijo. Kot odraslim se jim možnosti odprejo in vsak se trudi po najboljših močeh doprinašati družbi. Spremembe se dogajajo počasi, včasih neopazno, a tisti, ki vidijo in čutijo, vedo, da spremembe so. Vedno več majhnih kamenčkov se sestavlja v čudovit, nov mozaik.

Takšne otroke poznam in prepoznam kjerkoli. Nekateri izmed prvih gredo proti srednjim letom, drugi so odrasli, tretji imajo že svoje čudovite zvezdne otroke, do katerih delujejo drugače in s tem prekinjajo rodbinske in civilizacijske zastarele vzorce. Četrti so najstniki, peti dandanašnji otroci. Te zvezdne duše so ljubeče, nežne, subtilne, intuitivne, modre. Te duše so balzam za toksično družbo in so njena prihodnost.

Njihova zgodba je morala biti zapisana. Njihova zgodba je pomembna. Njihova zgodba je kot, da bi pisala tisto starodavno, nekaterim poznano, pravljico o ljudeh z zvezdami v očeh …

Svet

Vedno sem iskala nekaj večjega od družbe ljudi. Vedno vedela, da obstaja. Morda tega nisem razumela kot otrok, toda kot odrasla zelo dobro razumem dinamiko človeških odnosov. Večinoma niso po mojem okusu. Ker sem kot mlada izkusila, kako je, če formiraš odnose z vsemi ljudmi, sem dandanes zato toliko bolj izbirčna. Ne pravim, da so ljudje slabi. Pravim le, da mi ne morejo podariti tistega, po čemer hrepenim. Ne zmorejo zapolniti praznine po nečem večjem v meni. In prav je tako. Zelo prav.

Ljudje nismo bili na svet postavljeni za to, da živimo, razvijamo čredni nagon in mu sledimo. V resnici nismo sledilci. Nismo posnemalci, nismo nesposobneži. Nismo nič manj kot resnično močni kreatorji! Ustvarjalci svojih prepričanj, vizij, idej, dosežkov. Žal se večina ljudi tega ne zaveda, saj igra »kruha in iger« traja že od pamtiveka in daje lažno iluzijo povezanosti in enakopravnosti. Smo povezani kot kolektivna energija, toda vsak ima tudi svojo unikatno energijo, ki jo oddaja.

Ker je izbira možnosti res neskončna, si vsak lahko izbira najprimernejše in najboljše zanj. Pa si? Si izbiramo, kaj gledamo, beremo in poslušamo, kaj jemo, s kom se družimo in kaj oddajamo naprej? Od tega so namreč odvisne naše misli, naša počutja in naša pot. Vse, kar izberemo v sedanjem trenutku, oblikuje našo prihodnost. Področja, v katera vložimo največ naše prisotnosti – časa, energije in zavesti, so področja, ki se bodo najbolj razvijala.

Marsikdo me vedno, ko povem, kakšno knjigo berem, zasuje z vprašanjem, zakaj ne berem raje kakšnega dobrega leposlovja. Odgovor je preprost – ker moj interes ni pravilno, dobro leposlovje, kajti kako teče jezik me sploh ne zanima; zanima me, kakšno vibracijo oddaja knjiga; kakšno energijo je pisatelj v njo podal; kakšna je vsebina – ali doprinese k razvoju moje osebnosti, zavesti, mojih prioritet in znanj? Ali se pisateljeva energija vsaj malo ujema z mojimi vrednotami? Če ne, je moj čas predragocen, da jo preberem.

Ja, nekateri živimo v svetu občutenja energij. Za nas je vse energija. Ker seveda je – vsi to vemo, toda le redki se tega dejansko zavedamo in vse doživljamo in prefiltriramo skozi to. Iz tega pogleda je svet drugačen. Kar naenkrat ugotovimo, da ne vibrira vse z nami. Zato sem postala izjemno izbirčna in skrbno gradim svoj svet.

Ko danes pogledam nazaj v preteklost, vidim svoj mladi jaz, ki dosega vsa družbena pričakovanja in standarde, vendar to nisem resnična jaz. Sem le naučena jaz. Odlična vzgoja, odličen bonton, neverjetna ustrežljivost, prijaznost, inteligenca, pomešano s pozitivno energijo. Kaj od tega je resnično moje? Kaj od tega sem jaz? Navsezadnje le frekvenca. Frekvenca, ki je po letih življenja v družbi dobila veliko darov neprijetnih izkušenj, ki so jo zbudile iz spanca.

Moja osebnost, ki se je popolnoma zlomila in mislila, da je s tem konec sveta, je v nekaj letih rehabilitacije dobila priložnost, da začne na novo. Ko danes pomislim nazaj, so me zdravstveni izzivi potisnili na pot rekapitulacije in učenja, da odkrijem, kdo sem v resnici, pod vsemi naučenimi plastmi. Kdo sem za maskami, ki jih od mene pričakuje družba. Večjega darila ne bi mogla dobiti.

Spoznala sem, da je življenje preveč dragoceno, da bi živela po pričakovanjih drugih. Preveč je dragoceno, da bi svojo srečo navezala na ljudi ali stvari. Preveč čudovito, da ne bi vsak trenutek bila, kdor sem.

Vendar, navsezadnje, mi človeštvo lahko da nekaj velikega. Obstajajo ljudje, ki mi s pogledom pokažejo kozmos. Obstajajo takšni, ki moj obraz usmerijo v sonce. Nekateri z mano plešejo v dežju, z drugimi se hihitamo pod mavrico. Lahko pa preprosto pomakamo solze v potok. So ljudje, katerih zavest je ogromna in so za moj pogled najuspešnejši na planetu – vedo, da obstaja nekaj veliko večjega od nas, da to nosimo v sebi in dostopamo do tega kadarkoli; da to vidimo, kadar pogledamo med zvezde v kozmos; da to čutimo, kadar pihlja veter. Takšni ljudje so moji vzorniki in lahko se sporazumemo brez besed. Najdem jih lahko z zaprtimi očmi, saj zaznam njihovo bližino, prisotnost, njihovo energijo, še preden jih fizično zagledam. To smo ljudje, ki živimo v svetovih energij.

Vesolje

Ta nedoumljiva sila, ki nas vse napaja, to mistično potovanje, ki nas nekatere kliče, kaj je to, kdo je to?

Mreža inteligence, s katero smo prepredeni, ki je v nas, okoli nas in izven nas, je zagotovo največja skrivnost in pravica vsakega, da jo odkrije. Brez razumevanja našega lastnega obstoja, kozmične zgodovine vsega obstoječega, in razkritja, kaj je tisto, kar nam vsem podarja življenje, je naša življenjska pot zagotovo bolj boleča, prazna in izgubljena. Kdo smo? Od kod prihajamo? Kam gremo? Zakaj smo se rodili na Zemlji? Kakšen je naš namen? To so vprašanja, ki niso namenjena le mistikom, temveč so v vsakem izmed nas. Vsi smo Iskalci. Nekateri aktivni, drugi pasivni. Kje bi našli odgovore na ta vprašanja?

Nekoč je moj um doživel potovanje v trenutek pred obstojem vesolja, morda celo vseh vesolj. Vem le, da je bila popolna praznina teme, Niča, tišine. Brez vsakršne manifestacije – Polje neskončnosti. Maternica obstoja. Za tem trenutkom se je zgodil Veliki Pok in začelo se je oblikovanje vsega, kar poznamo danes.

Tema vesolja me vedno spomni na ta trenutek. Kadar zrem navzgor, me vedno objame in šepeta o davno pozabljenih resnicah; skrivnostih obstoja in kreacije. Tukaj smo kot popotniki v času, kot nabiralci znanja, kot iskalci odgovorov. Kot hčere in sinovi velike Maternice, iz katere vsi izhajamo in s katero smo venomer povezani. Napaja nas in hrani, diha skupaj z nami, joče, kadar jočemo in se smehlja, kadar se smejimo.

Kadar zrem navznoter, globoko v svojo Bit, je tam. Polje neskončnosti, tako znotraj kot zunaj. Šele ko sem povezala oboje, sem spoznala, kar so spoznali že mnogi pred mano: povezanost notranjega in zunanjega sveta, fraktalno povezanost majhnega in velikega, ki se ponavlja v neskončnost.

Kadar zrem navzgor, v zvezdnato nebo, v temno galaksijo, je tam. Znanje pradavnine, vse misli, čustva, besede, vizije; vse, kar je obstajalo, obstaja in še bo obstajalo, je shranjeno tam. V temni materiji, ki je še kako živa – prepredena s fotoni, s čisto energijo Izvorne Inteligence. Naši možgani in celotno telo so povezani z mrežo te temne materije in od tam dobivamo informacije. Vse naše misli, čustva, besede, vizije; vse izhaja od tam. Mi smo le sprejemniki teh vibracij, frekvenc. Glede na to, kako vibriramo sami in koliko široka in neobremenjena je naša zavest, dobivamo različne informacije.

Vredno je čistiti svoj um vsak dan, da je pretočen in širok; da se lahko poveže s Kozmično Inteligenco in vibrira direktno z njo. Takoj, ko so v našem umu prepreke ali blokade, je povezovanje z Izvorom popačeno. Kot radijska frekvenca, kadar šumi. Vredno je očiščevati svoj um vsak dan.

Ko sadimo v svoje srce semena ljubezni – razumevanje, sočutje, empatijo, toplino, jih ljubezen greje in zaliva, da rastejo v prostrane širjave, ki nam omogočajo lažji stik s Kozmično/Izvorno Inteligenco. Vsa rušilna čustva ustvarjajo prepreke do čistega stika z Izvorom. Vredno je razumeti svoja čustva, ki so posledica določenih misli.

Telo je drevo, katerega korenine so na Zemlji, krošnja pa sega v nebo oziroma kozmos. Smo kozmični otroci; otroci matere Zemlje in očeta Neba. Oba sta del kozmičnega – kozmičnih zakonov in ciklov. Telo smo dobili ob inkarnaciji/utelešenju na tem planetu; pomembno je, da za njega dobro skrbimo, predvsem pa, da ga imamo radi takšnega kot je, saj je vsako telo malce drugačno in unikatno. Z ljubeznijo do sebe gradimo tudi pozitiven, ljubezniv odnos do svojega telesa, obenem pa ne pozabimo, da nismo le naše telo, temveč zavedna duša, ki prebiva v njem.

Vesolje je naš dom. Planet Zemlja je le majhna celica, ena od neštetih celic velikega »telesa« vesolja. Včasih se počutim majhno, včasih neskončno. Navsezadnje niti ni pomembno, kako se počutim, saj je v obstoju vse-eno. Glede na različne perspektive smo različni.

Skrbimo lahko več kot le zase, več kot le za družino, več kot le za živali. Skrbimo lahko za celotno vesolje. Vsaka ljubeča misel, vsak ljubeč občutek in dejanje, usmerjeni v kozmos, dosežejo Izvor. Izvor, ki nam vse te ljubeče misli ponuja na izbiro, je neusahljiv. Kadar jih med poplavo drugih izberemo ter zavestno pošljemo v vesolje, lahko vse v njem zasije. Kako to vem?

Naredim in doživim. Vsakič znova.

Frekvenca

Nekateri pravijo, da se pomembna srečanja načrtujejo že pred rojstvom v telo. Gre za sklenitev dogovora dveh duš, da se bosta srečali v tem življenju. Ne okoliščine, ne prostor in ne čas ne morejo preprečiti tega srečanja. Nekateri v to ne verjamejo. Drugi to živimo.

Lepo je verjeti v idejo dušnega partnerstva, kjer sta si dva popolnoma usojena in je njuno življenje idealno ter njun odnos popoln. Tudi sama želim in živim po principu energetskega ujemanja, saj je karkoli manj veliko preveč prazno zame. Verjamem v popolnost, vendar je morda zame popolnost nekaj drugega kakor za večino. Nemogoče je doseči popolnost v ujemanju dveh umov in src, saj ima vsak svoje misli in občutke; tudi ne v ujemanju dveh zavesti, saj vsak prihaja iz drugačnega okolja in hodi svojo lastno pot, ter zaznava skozi subjektivno zavest. Vendar ne iščem nobene od teh popolnosti.

Popolnost je ujemanje dveh duš – njuno valovanje, njuna igra in ples življenja. Ne glede na to, koliko se oddaljita ena od druge, sta še vedno skladni. Toda kako to doseči?

Nemogoče je videti z racionalnim umom. Naš um je omejen – doseže le določene širjave. Tudi srce ima svoje okvirje. Zavest je neskončna, toda večinoma pogojena z ozadjem izkušenj. Le duša, notranje bistvo, Bit, je neskončna in se razteza kot Vesolje samo. Le skozi notranje oči duše lahko vidimo bistvo vseh stvari – tudi odnosov in ljubezni.

Ko pogledam nazaj na svoje odnose, se lahko le nasmehnem. Globlje kot spoznavaš samega sebe, globlje lahko vidiš v druge. Nekoč so odnosi bili površinski, danes si tega ne želim več privoščiti. Vse, kar onesrečuje mojo Bit, je predrago zame. Vlagam v odnose, v katerih sem lahko, kdor sem, in to v vsakem trenutku drugačnosti. Nikoli nismo enaki. Stalno se spreminjamo. Naše bistvo je sicer nedotakljivo in nespremenljivo, toda ovijajo nas plasti in plasti balasta. Zakaj bi zavračala svoje dele? Raje jih ljubim kot svoje ljube. Se z njimi igram, pojem in plešem. Se venomer razpršujem na milijone majhnih atomov, ter sestavljam nazaj skupaj v kozmično celoto.

Bistvo odnosov niso besede, niti toliko dejanja. Bistvo je frekvenca. Koliko se ujemamo na tej ravni in koliko ljubeča je naša frekvenca? Rek pravi, da v ljubezni štejejo dejanja, ne besede. Želela bi iti še širše in zapisati, da kar resnično šteje, je frekvenca. To je resnični pokazatelj stopnje razvoja, na katerem se nahajamo. Iz tega dejansko izvirajo misli, besede ter dejanja.

V zadnjih nekaj letih sem začela preurejati svoje življenje. Pospravljati, pregledovati, izbirati, premišljevati. Kaj in kdo vibrira z mano in kaj in kdo ne? Vprašanje, ki mi je spremenilo življenje. Na podlagi tega se oblikujejo moje odločitve.

Ideja dušnega partnerstva je resnična. Vendar je daleč od romantične zemeljske verzije. Je univerzalna, je neskončna. Tekom življenja srečamo duše, ki se občutijo kot dom. Izberemo si jih za prijatelje, partnerja … Zavestno izberemo, da želimo deliti svoje življenje z njimi. Takšni odnosi so več kot popolni – so izpopolnjeni.

Seveda lahko pride tudi do trenj, toda ker odnos povezuje veliko več kot le čustva – povezuje jih Bit – so takšni odnosi sposobni kljubovati izzivom prostora in časa. Kadar se pojavijo trenja, se pojavi neujemanje naših balastov; nikoli naše Biti. Če to razumemo in to zavestno nosimo v sebi, če delujemo iz frekvence čiste zavesti, čiste ljubezni, smo stalno v polju neskončnih možnosti. Vsako trenje ali vsaka harmonija izhajata iz tega polja, kjer ni konca. Kjer je v trenutku nešteto rešitev za nadaljevanje. Se sploh kdaj karkoli konča? Ne. Frekvence nimajo začetka in nimajo konca – le spreminjajo svoje oblike. Ples polarnosti, dualnosti, je morda na Zemlji močan, toda kot ljudje čiste zavesti imamo moč združiti dvojino skupaj v enost. Tako se nam odpre tretja perspektiva – polje neskončnih možnosti, kjer lahko sestavljamo neusahljive kombinacije.

Vsak odnos si izberemo sami s tem, ko smo v njem ali pa nas ni. Vsak odnos sooblikujemo s tem, kaj v njem želimo in kaj ne. Vsak človek ima svoje prioritete in svoje meje, želje, hrepenenja … vsak je vesolje zase. Navsezadnje sta nam dana veliko védenje in modrost – odnosov ne moremo nadzorovati z umom, niti s srcem, prav tako ne z zavestjo ali delovanjem. Lahko jih le zavrnemo ali izberemo in srčno zalivamo s pozornostjo, prisotnostjo, razumevanjem, komunikacijo, ljubeznijo. Lahko se le zavedamo, da smo soodgovorni za povezavo s sočlovekom; da nosimo velikansko odgovornost do vseh živih bitij – kaj bomo podali naprej, kaj bomo pustili za seboj?

Izbira je naša.

Puščavnica

Vsi kdaj potrebujemo samoto, vendar pa se, glede na našo senzorično percepcijo, po tem dokaj razlikujemo. Nekateri polnijo življenjske baterije v stiku z drugimi ljudmi, nekateri pa jih polnimo v stiku z naravo. To smo predvsem tisti, ki nas zahteve in hrup zunanjega sveta izčrpavajo.

Ne gre se za to, da nam ljudje niso všeč. Gre se za to, da je naša potreba po energiji tako velika, da je le narava dovolj. Množice so nasičene s kompleksnostjo, ogromno dražljaji in hrupom. Dolgo sem mislila, da sem introvertirana, dokler nisem spoznala, da preprosto ne morem dobro delovati med ogromno ljudmi, ki kot mravlje hitijo sem ter tja. Redki so povezani s sabo. Redki se ustavijo in zazrejo v nebo, v zvezde, v sonce, v luno. Redki vidijo.

Nas napaja narava. Napaja nas energija sonca, odsev lune, valovanje morja, svetloba zvezd, mir gozdov, zavetje hribov in gorovij. Nas napajajo ogromne kreacije narave, s katerimi smo primarno povezani. Živost. Mir. Mogočnost. Neskončnost. S tem dihamo, da lahko dajemo naprej.

Kdo me bo bolje razumel kot mati narava? Kdo bo brisal solze z mojih lic, če ne veter? Kdo bo odzvanjal moj smeh, če ne odmev gora? Kdo bo moj kažipot v temi, če ne zvezde? In kdo bo sijal in me grel, če ne sonce?

Seveda nismo takšni puščavniki, kot morda zveni. Smo pa veliki izbirčneži. Zelo natančno izbiramo, kaj in kdo je za nas. Ko ljubimo, ljubimo z vsem srcem. Izberemo si življenjskega sopotnika, s katerim nam je tako lepo, kot s samim sabo. Nekoga, ki ga lahko ljubimo enako kot veter, zvezde, sonce, naravo. Ne potrebujemo veliko, saj imamo vendar na dlani celotno vesolje! Potrebujemo le nekoga, ki tudi ljubi z vsem srcem, ki nas sprejema v vseh naših oblikah in posebnostih.

Prijateljstvo je, kakor partnerstvo, za nas sveto. Prijatelji so naši bratje in sestre, ki smo jih izbrali sami. Nimamo jih veliko, saj navsezadnje nimamo časa za veliko odnosov. Skupaj plešemo skozi letne čase, skozi različne oblike in doživetja. Vsaka interakcija je srčna dogodivščina, kjer si predajamo spoznanja in uvide.

Samost je odnos s samim sabo. Je najvišja oblika bivanja. Je povezava s svojo notranjostjo, z virom vsega, kar vidimo zunaj. Nekdo, ki v sebi dobro vrtnari, je izpopolnjen, njegov vrt se bohoti v raznolikosti, ter razume naravne in kozmične zakone življenja. Ustvarja širjave prostranstev; najprej v sebi, nato izven sebe. Je kreator, ustvarjalec svojega sveta. Ne pogojujejo ga družba in njeni zakoni, ne pogojujejo ga ljudje in njihove kaprice.

»Biti v tem svetu, toda ne od tega sveta.« Sem tukaj, na videz povprečna ženska, toda prav dobro se zavedam, od kje prihajam in kam se vedno vračam. Kozmos je moja stalnica, moj opomnik, naj ne jemljem vsega preveč resno, saj navsezadnje smo tukaj, da se učimo.

Učimo, kako premagovati vsakodnevne človeške izzive. Dela nikoli ne zmanjka. Morda so starejše generacije gradile ta svet s svojimi rokami, ustvarjale hiše in mesta, toda me, mlajše generacije, gradimo svet s svojo zavestjo, ustvarjamo nove načine zavedanja in delovanja, se stalno načrtno spreminjamo, rastemo in širimo. To delo je notranje delo, ki se na ven morda ne vidi očitno, vidi pa se v dojemanju resničnosti, v širini pogleda.

To je delo, ki zahteva ogromne količine energije ter sposobnosti raziskovati svoje najgloblje dele notranjosti. To je delo, ki prinaša srečo in svobodo bivanja, ter veliko izpopolnjenosti.

Med norcem in genijem in puščavnikom v bistvu ni nobene razlike. Vsi so zavestno zapustili množice in začeli ustvarjati pot, ki je ta svet (še) ne pozna.

2. poglavje

Zaznave

V svetu zelo senzitivnih oseb ni polovičnih čutenj in zaznav. Vse, kar v tistem trenutku obstaja, nam je dano vedeti. Ljudje se premalo zavedajo, da so besede in dejanja le majhen procent tega, kar oddajamo. Velik procent zavzema nevidno – misli, čustva in neverbalna govorica, ki je dobesedno nabita z energijo. Tisti, ki ima razvite receptorje za zaznavo energij, občuti vse.

Ni preprosto. Čutimo vse, kar občuti drugo živo bitje. Vse, kar ni izrečeno, vse, kar ni pokazano navzven. Vse, kar se dogaja v nas samih ali drugem, je kot odprta knjiga, ki se nam prebira sama.

V tem nimamo izbire. Žal teh zaznav ne moremo izklopiti. Tu so, pa če želimo ali ne.

Redki so ljudje, ki so mi ljubi. Redki, po katerih se lahko zgledujem in so moj navdih. Takšni ljudje so ljubeči, sočutni, empatični, pristni, avtentični; pogumni biti Ljubezen. Takšni ljudje se občutijo drugače, njihova energija žari toplino. Ko prideš v njihovo bližino, se počutiš vrednega, spoštovanega, resnično sprejetega. Oni ne projicirajo vate lastnih primanjkljajev in pričakovanj, sodb, ozkih mnenj in pritiska. Ne, oni dihajo skupaj s teboj. Dajo ti prostor in čas, v katerem lahko poleg njih soobstajaš. Z njimi si resnično viden in resnično slišan.

Ljudje se ne zavedajo, da jih njihovo energijsko polje – njihova energija – predstavi, še preden spregovorijo. Čuti se metre daleč, naboj pa se povečuje z bližino. Vsako energijsko polje je malce drugačno, kot so drugačne osebnosti ljudi. Nekateri se občutijo toplo, drugi hladno, spet tretji močno, četrti šibkeje, v nekaterih je kaos, v drugih mir. Vsak od nas ima svojo energetsko signaturo, prav tako kot imamo osebno izkaznico.

Seveda večina ljudi vsega tega ne zaznava. Tudi družba ni zgrajena za tiste, ki to lahko. V življenju me ni še nihče vprašal: »In kakšna se ti zdi energija tega človeka/prostora/kolektiva/ pesmi/knjige …?« Pa bi se morali to spraševati. Če nas drugi ne, se sprašujmo sami. Za vsakega človeka, vsako stvar, vsako okolje. Te zaznave nam bodo povedale veliko več, kot nam človeške besede lahko kdaj koli.

Ko enkrat začnemo zaznavati te subtilne svetove, se nam odpre nov svet. Kar naenkrat uvidimo globlje resnice o ljudeh, stvareh, okoljih. In tu se začne zabaven, toda včasih težji del. Če poznamo svojo lastno energijo, vemo, da ne bomo sovpadali z vsemi. Nekatere energije se izničujejo. Marsikje pride do prevelikega odstopanja ene in druge, kar posledično pripelje do oslabljenosti ene ali obeh strani. Včasih pride celo do močnega trenja med njimi. Marsikje pa lahko obilno uspevamo. Uspevamo v določenih odnosih in prostorih. Uspevamo v stvareh, ki so nam »pisane na kožo«. Toda vsa skrivnost se skriva v energijskem ujemanju.

Vse, kar je človeštvo kdaj koli ustvarilo in kar še bo, ima svoj energetski podpis. Ime in priimek na koncu, to že, toda predstavljeno delo je veliko večje od dveh besed imena in priimka.

Če so vam moje besede tuje – nič hudega. Vsak je vesolje zase in vsak v svojem vesolju ustvarja svetove skozi lastne zaznave. Nimamo vsi enakih in to je čisto v redu. Na ta način se lahko učimo in delimo svoje širjave.

Če pa so vam moje besede blizu – ne skrbite. Skozi leta, skozi čas, skozi izkušnje se učimo vedno bolj zaupati lastnim zaznavam, spoznavamo subtilnost živih bitij in njihove univerzalne zakone. So trenutki, ko je težje, ko ne vemo več, kaj se dogaja v nas in kaj v drugih. Potrebujemo ogromno samote, da razčistimo in analiziramo. Potrebujemo ustvarjalnost, naš kanal, skozi katerega se pretaka samo naša energija. Potrebujemo veliko več, saj tudi zaznavamo veliko več. Potrebujemo srčne, ljubeče ljudi in tudi točno takšne kolektive in okolja. V drugačnih ne uspevamo.

Vsi smo unikatni in kot pravi rek – ne spremeniš rože, ki ne uspeva, temveč spremeniš okolje, v katerem ne uspeva. Točno tako je tudi z ljudmi. Pojdimo tja, kjer raste Ljubezen in uspevali bomo tudi mi.

Prizemljenost

Celo življenje mi ljudje govorijo, da sem premalo prizemljena. Da ne živim v tej realnosti.

Dolgo časa sem mislila, da je z mano nekaj narobe, da je to nekaj, kar ne razumem in ne znam. Dolgo časa sem se trudila, da bi lahko bila dovolj prizemljena, da bi moja realnost bila dovolj dobra. Toda vse, kar sem na tej poti ugotovila, je da je realnost relativna toliko kot prizemljenost. Samo zato, ker je moja energija zelo visoka, ker je moja zavest široka, in samo zato, ker se ne strinjam z vsem, kar mi kdo reče in želi, da sem, še ne pomeni, da je z menoj kaj narobe. Včasih se mi je ta drugačnost zdela kot neuspeh, kot da ne spadam na ta planet, v to družbo …

Dolga je bila pot spoznanja, da je dejansko nekaj narobe z družbo, ki drugačnosti ne sprejema in ne tolerira. Z družbo, v kateri morajo biti vsi enaki – enako razmišljati, enako delovati, enako čutiti. Takoj, ko nekdo odstopa, ima dve možnosti – da zatre svoje bistvo in na zunaj postane enak ostalim, vendar v sebi trpi, ali pa pogumno je, kdor je, in je ožigosan za »čudaka«. Kaj je bolje, ve vsak sam zase.

Jaz sem doživela obe poti. Pot zatiranja same sebe; brez lastnega glasu, izražanja, čutenja, delovanja. Ni se končalo dobro. Poslušala sem druge, kaj je dobro zame in katera pot je primerna, in bila zelo nesrečna. Toliko strahu, kaj si bo kdo mislil, kako boš sprejet, kaj je treba reči in narediti, da sploh boš sprejet. Toliko strahu, da bi dobila in doživela vsaj delček ljubezni in sprejemanja. Vendar ta pot ni bila uspešna na način, kot sem si ga predstavljala jaz. Bila je uspešna v pogledu, da ko se je v meni nabralo preveč, se je moj sistem delovanja enostavno razbil na prafaktorje. Nihče, še sama ne, ni vedel, kaj se z menoj dogaja.

Po letih brskanja po svoji notranjosti, iskanja odgovorov in spoznanj, lahko rečem preprosto tole: tako zelo sem se trudila biti na videz popolna, živeti kot ostali, hoditi po že znanih poteh, da nisem opazila, da je moja notranjost, moja Bit, vedno bolj nasičena. Namesto, da bi bila v stiku s svojim telesom, mislimi in čustvi, se nisem nikoli poglobila vase. Živela sem življenje navzven, kar pa je čista iluzija. Življenje se živi od znotraj navzven – vse, kar je v naši notranjosti, se odslikava zunaj.

Danes hodim po lastni poti. Najprej je moja notranjost, nato vse ostalo. Hočeš nočeš, me je življenje pripeljalo do točke, ko sem uvidela, kaj je resničnost in kaj le zunanja igra. Hodim po poti, ki je moja. Kar pomeni, da sem pomirjena z dejstvom, da me ljudje ne bodo nikoli v potankosti razumeli in to je v redu, saj mora moja pot biti smiselna samo meni.

Hvaležna sem za vse tiste, ki me sprejemajo takšno, kot sem. Nisem popolna in tudi ne želim biti. Želim biti resnična, pristna. Želim izražati svoje poglede, svoja občutenja, želim ustvarjati svoja dejanja. Želim biti svobodna, da sem, kdor sem, in to v vsakem trenutku. To je rodna pravica vsakega človeka, in še danes ne razumem najbolj, zakaj svet družbe ni bolj pisan, zakaj je tako črno-bel. Vsi poznamo ali pa smo celo doživeli slogane: »Ali si na naši strani ali pa si proti nam. Ali se boš prilagodil že obstoječemu ali pa boš sam utiral novo pot.«

Seveda, da bomo utirali nove poti! To je vendar naša največja odgovornost! Že vsaka naslednja generacija ima odgovornost prerasti prejšnjo; z novimi pogledi, s svežimi idejami in delovanjem. Na ta način se družba razvija in napreduje. Sicer stagnira ali celo nazaduje.

Ko se sedaj zazrem vase, bi dejala: ne, nisem prizemljena na način, kot bi želel nekdo drug, in ne želim živeti v realnosti, v kateri videvam vsakodnevne boje za prevlado. Ampak zdaj sem s tem pomirjena. Spoznavam, kdo sem in kdo nisem. Spoznavam, kaj so moje lastne vrednote in kaj je zame ter kaj ni. Moja prizemljenost se ne kaže v »slediti množici« temveč v sidranju mojega edinstvenega »jaza« z meni lastnimi darovi v to družbo. Ostajam zvesta sebi. V tem se razvijam, rastem, zorim, ter sem srečna.

In nekaj vem zagotovo … nisem edina.

Prijateljstvo

V rokah držati dušo in srce drugega bitja, ga nikoli raniti in izdati, ga spoštovati, podpirati in sprejeti, ga nikoli ne izpustiti.

Ni pomembno ali je to človek, žival ali rastlina; vsa živa narava diha in njeno srce bije. Kot ljudje imamo ogromno odgovornost skrbeti za planet in za vsa živa bitja na njem. Kot ljudje imamo veliko sposobnost ljubiti in s svojo ljubeznijo zaobjeti vse. Ljudje smo skrbniki bitij, ki so manjše in večje od nas.

Ker imamo stalno povezavo s kozmosom in vsemi našimi človeškimi deli, je naša naloga deliti kozmično energijo skozi naše oči in srce. Podariti vsaki pikapolonici, roži, drevesu, reki, gorovju, oblaku, zvezdi, Zemlji, … pogled ljubezni. Takšen pogled je topel, sprejemajoč, občudujoč. S takšnim pogledom resnično vidimo bistvo gledanega bitja in to bitje v našem pogledu resnično zažari in zaživi.

Roke imamo za to, da lahko z njimi prenašamo to čudovito energijo naprej. Objamemo človeka, pobožamo žival, se dotaknemo rastline. Toplina, ki jo s tem predamo naprej, ne bo nikoli pozabljena. Nihče si ne bo zapomnil, kaj smo ob tem govorili; zapomnili si bodo, kako so se ob tem počutili.

Tudi besede so pomembne. Besede nosijo določeno vibracijo, zato izbiram tiste, ki povezujejo, ne tistih, ki ranijo. Tu nisem za to, da uničujem; tu sem za to, da povezujem. Da gradim mostove od src do src. Da prisluhnem drugemu bitju, kako se zavest izraža skozi njega. Nekateri govorijo, drugi plešejo, tretji pojejo, četrti rastejo, peti cvetijo … in tako naprej. Vsak se izraža na svoj način. Zavest se izraža skozi njega na njemu unikaten način. Vse živi in se izraža.

Pogledam cvetlico, kako se njeni cvetovi pred mojimi očmi odpirajo … Z mano želi podeliti njeno bogastvo, njeno ekspresijo. Daje mi svojo lepoto in jaz pazim, da ji to lepoto vračam. Nimam tako lepih in raznolikih cvetov, imam pa pogled, ki premore ljubezen – lahko ji podarim to. In ona se bo razveselila in še bolj zacvetela, s tem se bom razveselila tudi jaz in zgodil se bo proces dajanja. Podarjava lepoto in darove ena drugi.

Tako je z vsemi živimi bitji. Nihče ni manj pomemben ali manj vreden. Nihče ni zato, ker je njegova zunanja oblika drugačna, manj ali bolj živ. Ne. Vsi smo bitja, vsak s svojim telesom, steblom, deblom, životcem. Poveličevati ene pomeni diskriminirati druge. Človek z veliko začetnico, ki je našel svoj prostor v vesolju, se zaveda enosti in utripa vsega. Tak človek je odkril véliki misterij.

Nekoč sem imela idejo, da potrebujem učitelja, guruja. Izkusila sem delček tega, toda moja duša mi je tekom dogodkov dala jasno vedeti, da to ni moja pot. Morda je ta pot primerna za koga drugega, toda ne zame. Moja duša je jasna in dobro ve, kaj želi in kaj ne. Moj Jaz je močan in dobre ve, kam spada in kam ne. Tako preprosto postane vse, ko si v stiku s seboj, povezan sam s seboj – doma v sebi.

Zame so vsi učitelji. Metulj, ki prileti mimo, ptica, ki zažvrgoli, človek, ki mi poda roko. Drevo, ki mi podarja senco, slap, ki buči, veter, ki pihlja, dež, ki pada. Vsi so moji učitelji. Nekateri so bežni, drugi stalni. Nekateri so moja opora tekom življenja, drugi bežni opomniki, kaj življenje je. Vsi me učijo prijateljstva. Učijo me dajanja in gledanja s toplino.

Za prijatelje skrbimo in so naša prioriteta. Ni izgovorov o pomanjkanju časa. Ni izgovorov o pomanjkanju volje. Ne. Vedno smo tukaj eden za drugega, vedno, kadar je stiska ali prešeren smeh, smo tukaj eden za drugega. Menjavajo se lunine mene, menjavajo letni časi, mi, mi pa zorimo. Zorimo v prijateljstvu, v poslušanju, v resničnem videnju so-bitja in dajanju.

Navsezadnje vedno pride do razvoja kvalitet v nas samih, ki so pokazatelj največjega dejanja človeka – do ljubezni, ki ni več egoistično človeška, toda razširjena na vsa živa bitja – kozmično univerzalna.

Pridna

Govorili so, da sem pridna. Pridna sem bila v šoli. Pridna sem bila doma. Večinoma pridna.

Vendar pa je bil moj lastni glas močan, in ko se je v obdobju najstništva začel razvijati, kar naenkrat nisem bila več pridna. Postala sem »problem«, ker so moja čustva postala močna in moji izrazi veliki. Nihče me v resnici ni vprašal, proti čemu se upiram.

Nihče me tudi ni nikoli vprašal, zakaj se tako upiram. Nisem se upirala proti osebam samim, upirala sem se proti njihovem ne-avtentičnem delovanju; proti sistemu »kako je treba živeti, misliti, čutiti ter se obnašati«. Upirala, ker sem za vsemi besedami, zahtevami in pričakovanji do mene, čutila in vedela, da to nisem jaz, in da ne želim živeti po zahtevah drugih. To sem vedela že zelo hitro.

Ker v svojih prvih obdobjih življenja nikjer nisem našla varnega pristana, sem hitro odšla v svet.

Poskusila sem biti pogumna, neustrašna, odločna. In bila sem. Bila sem dokler nisem več bila.

V zgodnjih dvajsetih sem doživela svoj prvi panični napad. Nekaj let kasneje zopet in še hujše oblike strahu. Tako se je začela moja pot lomljenja moje osebnosti; trenje med vsem, kar so želeli, da sem in med tem, kdor resnično sem. Toda, kdo sem resnično bila? Nisem vedela. Vse plasti vzgoje, vse plasti šolanja in socializacije so se začele krhati. Moje Bitje še ni bilo realizirano; začel se je šele proces od-učenja od vsega, kar so me naučili.

Če bi moje odraščanje in prehodi v odraslo obdobje potekali gladko, bi še danes bila »lažna« verzija same sebe. Še danes bi bila samo »pridna«. Popolna verzija družbe – nasmejana, ustrežljiva, materialistična, uspešna v svoji karieri, prijazna ženska. Najbrž bi se strinjala z vsemi in se trudila za vse. Nikoli ne bi našla svojega glasu, svojega Jaza. Ne bi mogla razviti svojih prioritet in perspektiv. Ne bi hodila po svoji poti. Hodila bi po poti množic. Kar pa nisem jaz in nikoli ne bom.

Vsi imamo v sebi notranje védenje, kdo smo. Vsi nekako vemo, čutimo svojo resnico. Kaže nam jo veliko znakov – od telesnih občutij, do emocij, misli in frekvenc. Toda koliko ljudi dejansko zapusti varno območje naučenega in se poda po tej neznani poti? Poznam jih zelo, zelo malo. Dobro pa vem, kdaj sem z nekom, ki je resnično zvest samemu sebi in s tem svoboden. Vem po tem, kako se občuti.

Biti pridna ženska je največja laž, ki mi jo je družba želela generacijsko privzgojiti. Ne želim biti pridna. Želim biti jaz! Jaz z vsemi pomanjkljivostmi, spremembami razpoloženja in čustev, jaz z vsemi mislimi in valovanji energij. To pomeni, da imam vso pravico biti takšna, kot v določenem trenutku sem. Biti pridna je veliko preozek predal za neskončno dušo.

V procesu lomljenja moje »pridnosti«, se je zgodilo nekaj čudovitega. Skozi leta viharjev in neurij, se je moj neslišni glas začel jasno slišati. Moj Jaz je prihajal na plano. Unikatnost moje duše je privrela na plano in me začela voditi. Začela sem opazovati, kaj odsevajo moje misli, kaj mi sporočajo čustva in kako se odziva moje telo. Vendar so to le zunanji znaki, usmeritve, opore na poti do notranjega Bistva. Potovanje v notranjost, do jedra našega obstoja, je dolgotrajno in se nikoli ne konča. Jedro je neskončno, širše kot vesolje samo. Kako le bi lahko prišla do konca?

Toda to je moj smisel tega življenja, to je moje poslanstvo. Vsak ima svojega. Moje je, da raziskujem to življenje preko svoje notranjosti, da ustvarjam to življenje s svojo dušo. Morda bom puščavnica za vedno – neprepoznavna nekje v svojem neskončnem svetu. Nerazumljena in nesprejeta s strani nekaterih. Toda to je zame dovolj. Preveč cenim svojo dušo, da bi jo prodala za civilizacijska pričakovanja o tem, kakšna naj bi bila ženska. Preveč cenim svoj čas, da bi ga namenila kar čemurkoli. Morda sem nevsakdanja, toda raje sem zvesta sama sebi. Raje za večino čudna in zase izpopolnjena kot pa … za vse pridna in zase zlagana.

Kozmična Mati

Hvala, Kozmična Inteligenca, za vso Ljubezen, ki mi jo daješ.

Zaradi tebe diham kot vesolje, in z vsakim dihom sem večja ter mogočnejša. Z vsakim izdihom sem manjša ter neznatna.

Skozi vse procese me napajaš Ti, Kozmična Sila, ki mi daješ vse, kar potrebujem, in odvzemaš vse, kar ni več pomembno.

Zvezde so moj dom in Tvoj izraz, čeprav za kratek trenutek tukaj, so opomnik, da je Vesolje neskončno in prav takšni smo mi.

Širimo se in rastemo, iz življenja v življenje, iz smrti v novo življenje – feniksi preporoda.

Hvala, Kozmična Mati, za vse.

V tvoji temi se vse ustvarja, v tvoji svetlobi vse izgineva …

***

Od nekdaj se počutim kot tujka na tem planetu. Ljubezni, ki jo iščem, ne najdem nikjer v ljudeh. Kot da iščem in hrepenim po nečem, kar poznam od nekje drugod … Kot da obstaja več stopenj in stanj ljubezni. Kje naj jo najdem?

Tudi naši starši so le ljudje. Kako naj mi dajo in izpolnijo moje največje hrepenenje? Kam naj me usmerijo, mi pokažejo pot, da pridem do tja? Žal, redkokdo hodi po tej poti in jo pozna.

Navsezadnje, takšne poti kot je moje, ni nobene …

Pot pa vendarle je. Je zapisana globoko v meni, v mojih celicah, v moji DNK-vijačnici. Sonce me napaja in mi kaže usmeritev, medtem ko sveti daleč stran, v vesolju.

Pretekla so tri desetletja, da sem spoznala in ugotovila, da je Ljubezen, ki jo neprestano iščem, locirana globoko v meni, da je to moje lastno védenje in poznavanje tega stanja. Ne ljubimo vsi enako, pravzaprav ima vsako živo bitje sebi lastne izraze in pojmovanja ljubezni. Preprosto želela sem najti svoje.

Podala sem se na herojsko pot globoko v kozmos oziroma – globoko vase. Resnično sem se želela zazreti vase. Preiskati vsak kotiček svojega Bitja, poslušati vsak utrip svojega srca. Predvsem pa se spomniti in vedeti. Kajti vsak od nas ima drugačna védenja. Za vsakega od nas je resnica drugačna.

Kozmična Inteligenca me je ustvarila in ona je moja hrana. Ona je Ljubezen, ki sem jo iskala. V njej najdem odgovore, ki so moji in samo moji. Kozmos je moj dom in Kozmična Mati moja mati.

***

Prosim, ne govorite mi več, kakšna sem in kdo sem. Končno vem sama. Ne potrebujem drugih mnenj in opazk. Žal so vaše neresnične, saj ne vidite moje duše. Moje Bitje je neskončno kot vesolje samo in tukaj sem le za kratek čas. Morda je Zemlja vaš dom; ni pa moj. Zame je učilnica človeštva, je živo bitje, ki ima svoj lastni utrip in energije, toda to ni moj dom.

Nikoli mi ne bo lahko živeti tukaj, saj se zemeljske energije ne ujemajo v popolnosti z mojimi lastnimi. Načeloma se tukaj počutim utesnjeno in majhno. Ni pa vse tako črno.

Nisem edina in hvala kozmosu za duše, ki me resnično Vidijo ter sprejemajo. Zaradi njih je bivanje tukaj vredno in lažje. Lepo je, ko nekdo sprejema tvoj neskončni kozmični um, ki ni podoben človeškemu. Lepo je, ko nekdo sprejema tvojo drugačnost in vidi v tem lepoto ter vrednost. Navsezadnje smo takšni prav vsi – drugačni in lepi v svoji drugačnosti. Vsak drugačen, a vsak lep.

Prednice

Predilke moje zgodovine. Starodavne babice, katerih modrost napaja mojo kri. Kakšna so bila vaša življenja? So bila podobna mojemu ali so bila popolnoma drugačna? Zagotovo ste živele v drugačnem času, toda … vaša kri se pretaka skozi mojo, vaša srca odpirajo mojega in vaše solze se včasih mešajo z mojimi. Živite v meni in jaz sem vaša potomka.

Vaša starodavna znanja odzvanjajo v meni. Kličejo me, kličejo včasih šepetaje, včasih glasneje.

Bile ste nosilke rodovne linije in danes ste njene prednice. Niste rojevale le otrok; rojevale ste

Življenje. Skozi svoje zgodbe ste tkale zlate niti življenja, kot to danes počnemo vaše potomke.

Mirile ste viharje, šepetale nebu, besnele z vetrom, se pogovarjale z drevesi, gorele v soncu in počivale z luno. Morda se je urbano okolje, v katerem ste živele, do danes spremenilo, toda nebo in vesolje sta ostala enaka. Ko se ozrem v nočno nebo, vidim isto, kot ste videle ve. Ko pogledam sonce, se zavedam, da je grelo in napajalo tudi vas. Kakšne skrivnosti ste izvezle v pajčevino sanj?

Ali je bila družba v vaših časih drugačna? Morda ja, toda tudi ne … bile ste preganjane zaradi svoje modrosti; nerazumljene in nesprejete. Niso cenili vaše Ženskosti, še več – zatirali so jo.

Bile ste matere in skrbnice, toda jaz vem, da ste bile mnogo, mnogo več.

Bile ste ženske, ki tečejo z volkovi, dihajo skupaj z gozdovi, derejo bregove kot reke, prenašajo sporočila preko vetrov, z neba razbirajo zvezde. Mirile ste viharje, šepetale nebu, besnele z vetrom, se pogovarjale z drevesi, gorele v soncu in počivale z luno. Bile ste svobodne v sebi, kajti poznale ste Obstoj. Bile ste povezane z življenjem samim in ga soustvarjale kot Boginje.

Poznale ste zdravilno zel za vsako bolezen, razumele igro misli in čustev. Vaše srce je bilo na stežaj odprto za vsakega, ki si je prišel poiskati zavetje pod vašo krošnjo. Bile ste trdne kot drevo, a ste se znale upogibati z vetrom. Bile ste preproste ženice navzven, a v sebi ste vedele in videle in slišale, še preden so spregovorili.

Morda so se časi v družbi spremenili. Morda so dandanes ženske cenjene in spoštovane za to, kar resnično so, toda to je daleč od resnice. Morda na glas tako govorijo, a dejanja kažejo drugače. Načeloma se nič kaj ni spremenilo. Imamo napredne družbene sisteme, ki nam omogočajo lagodno življenje, a plačamo za to visoko ceno svobode. Ženske ne tečejo več z volkovi, ne poznajo zdravilnih zeli in ne šepetajo vetru. Dandanes želijo biti enakopravne moškim in od stresa izgorevati. Nimajo več sija v očeh, toda pravijo, da so srečne, ker so neodvisne. Da ne potrebujejo nič drugega, saj imajo svoj denar.

Babice, vem, kaj bi jim odgovorile. Ženske smo vedno bile in vedno bomo odvisne – odvisne od narave in kozmosa, saj iz tega smo in od tam črpamo navdih in energijo. Prepletene smo z drevesi, planeti, soncem, luno, prepletene smo z vesoljem in vesolje je prepleteno z nami.

Dihamo skupaj z njimi in naše delo je delo s tem. Rojevamo ne le otrok, temveč nove svetove.

Svetove ljubezni, sočutja, razumevanja, modrosti. Kdo, če ne me?

V časih, ko so ljudje še svobodno hodili po zemlji, so med sabo sodelovali. Vsak je prvotni družbi doprinesel tisto, za kar je bil poklican in nadarjen. Ženske so bile most med Zemljo in nebom, moški pa so poskrbeli za materialne dobrine, da se ženskam s tem ni bilo treba ukvarjati in so se lahko posvetile – za njih in dobrobit ostalih – pomembnejšim rečem. Danes temu ni več tako. Ženske so pozabile na svoje poslanstvo in stopile v posvetni svet. Zdaj ga imajo in pravijo, da so srečne. Toda zakaj ni več sija v njihovih očeh?

Legenda pravi, da so prvi ljudje bili potomci zvezd in v njihovih očeh je bila svetloba zvezd. Tekom eonov so pozabili na svoj izvor in se udejanjali v razvoju lastne družbe. Začenjali so tekmovati med seboj in pozabili na sodelovanje in doprinos. Pozabili so na svoja kozmična poslanstva, pozabili na ljubezen in Obstoj. Tisti, ki to še vedo, tega ne govorijo na glas, saj bi vendar izpadli kot norci. Le ozirajo se v nebo in se nasmihajo.

Kot vsaka zgodba ima tudi ta svoj konec. Kakšen? Ozrite se v nebo in mi povejte vi.

Šepet

Modrec je dejal:

»Kje je človek, ki je pozabil besede, da lahko z njim govorim?«

Moje življenje senzitivne osebe je neverjetno raznoliko in pisano. Še pomembneje – vse je ojačano. Vsak šepet je glas, vsak glas je hrup. Naša čutila so, kot bi bila uglašena z vsakim najmanjšim premikom atomov. Vse je zvok, vse je glasba. Vse, razen tečnega hrupa strojev. Včasih se sprašujem, kdaj bo prišla doba, ko bo vsak zvok prijeten za uho? Zven avtomobilov, delovnih strojev, kosilnic, žag … vse bo tišje, ker bo tišina zopet cenjena. Ali pa morda ne, morda bo vse še vedno glasno, toda zvok bo simfonija klasične glasbe. Ne bom dočakala tega dne, niti ni pomembno, da ga. V sedanjem svetu, v katerem živim, stvari pač so takšne, kakršne so. Ni vsak zvok lep in umirjen. Daleč od tega.

Energija je valovanje atomov. Energija je zvok. Včasih se počutim, kot da slišim to energijo. Razbiram obrazne mimike, premike teles, zven glasu. Počutje živih bitij se prepozna že po tonu glasu in po njegovi intenziteti. Nekateri zvoki so višji, drugi nižji. Eni so močni, drugi šibkejši. Nekateri kaotični, drugi bolj umirjeni. Ne glede na to, kaj od naštetega je pred mano, vedno razberem počutje bitja, ki je v moji bližini, brez, da ga pogledam. Ja, zvok nam sporoča nešteto stvari o nečem. Smo razburjeni ali srečni? Žalostni ali veseli? Živčni ali pomirjeni? Vse to in še več podajamo v svet s svojim glasom.

Večina ljudi na Zemlji je ekstravertiranih. V mojem svetu to pomeni, da je njihova energija odprta navzven, da se večina dogajanja dogaja zunaj njih. Introvertirani ljudje smo usmerjeni navznoter. Zavedamo se procesov, ki se odvijajo v nas. Smo v stiku s svojo podzavestjo ter ostalimi svojimi percepcijami. To ne pomeni, da naša energija ni odprta, ne nujno. Lahko je odprta in široka, toda naš vir energije je drugje. Mi črpamo energijo in navdih za življenje iz svoje prostrane notranjosti, ne zunanjosti sveta. Rekla bi, da je dozorel, zrel človek, oboje – pozna svetove ekstravertiranosti in introvertiranosti. Ve, kdaj je primeren trenutek za en vir ali za drugi. Večinoma pa se oba prepletata.

Ker naš človeški svet bazira na dualnosti, je tudi v naravnanosti znotraj-zunaj ta očitna. Na neki točki jo prerastemo. Z zavedanjem združimo oba pola skupaj, ter se dvignemo nad njiju. V globokem zavedanju narave človeškega sveta, ga lahko presežemo. Smo v svetu, a ne od sveta. Delujemo v svetu, toda ne črpamo iz njega. Naš vir ni svet. Naš vir je naša duša, ki je enako neskončna ter prostorna kot vesolje.

Besede so omejene. So človeški konstrukt za lažje sporazumevanje, vendar ne zaobjamejo vseh svetov in izrazov. Sežejo le od začetka do konca človeške civilizacije. Le kako naj z njimi opišem čarobnost vseh naravnih pojavov? Ni besed. Toda morda jih ni z namenom. Morda je to pot, ki jo mora prehoditi vsak sam. Pot preobrazbe iz majhnega človeka v velikega človeka duše. Morda, ko pridemo do tja, niti ne potrebujemo besed za opisovanje izjemnih razgledov in spoznanj, saj, navsezadnje, je to naša pot. Toda obstaja nekaj, kar se najbolj približa vrhovom velikih umov modrecev – tišina.

Molitev je naš pogovor s kozmosom. Tišina je poslušanje njegovega odgovora. V resnici ni nič v obstoju nikoli tiho. Atomi se venomer premikajo, celice prenavljajo, kozmos šepeta. Toda ravno v tem je skrivnost – ko zapustimo svet človeških besed, se nam odpre svet pojavnih svetov, ki za svoje sporazumevanje ne uporabljajo besed. Narava govori, diha, šelesti, brenči … Vse je zvok, vse je glasba. Če opustimo besednjak ljudi, lahko spoznamo izraze ostalih živih bitij. Naučimo se govorice Narave.

Za vas ne vem, toda včasih se mi zdi, da sem poliglot. Vsako živo bitje ima svojo govorico in moja naloga je, da jo spoznam in se je naučim. Naučim šepetati.

Človek

Ne predstavljam si življenja brez globin. Površno razmišljanje in čutenje, površni odnosi in dejanja – to ni zame. Povej mi, kdo si v srcu svojega Bitja? Povej mi, kako zaznavaš svet in kakšen je tvoj svet?

In jaz ti bom povedala o polni luni, ki mi vedno šepeta. Povedala ti bom o moči in svobodi vetra, ki mi jo podarja. O soncu, ki me ljubi in s toplino objema. O drevesih, ki mogočno šelestijo s svojimi listi. In seveda o zvezdah, ki so moj dom.

Povedala ti bom o krivicah in o bolečih situacijah, ki so mi jih povzročili ljudje. O strahu, ki me včasih hromi. O preteklosti, ki me na vsake toliko preganja. O planetu Zemlja, na katerem živim zdaj. O človeški družbi, v katero sem se tokrat rodila. Toda tudi o zvezdah, ki so moj dom.

Venomer se sprašujem, zakaj sem tukaj. Morda sem se prišla učiti, morda opazovati, morda smejati, morda ljubiti. Morda pa kar vse skupaj. Zagotovo pa nisem prišla doživljati grozot človeške družbe. Čeprav sem najbrž takrat, pred rojstvom, vedela, v kaj se spuščam, pa mi nobena teorija ni podala dejanske stopnje težavnosti, kakršna je v praksi. Toda to je preteklost.

Povedala ti bom, kako težko je biti otrok v človeški družbi in kako lepše je biti odrasel. Toda prehod v odraslost je zahtevna iniciacija, ki spodreže in preseže rodbino, v katero se rodiš. Čeprav ti je kot odraslemu dana svoboda oblikovanja samega sebe, pa ti ni odvzeto zaznavanje o vsem, kar je zastarelega v tej družbi. Niso ti prihranjene omejitve človeškega uma. Prav tako ne občutja, ki te vlečejo navzdol.

Biti človek je eno najtežjih izkustev v tem vesolju, saj živiš v mnogoteri dualnosti, kjer so polarnosti stalnica tvojega vsakdana. Včasih ti uspe obstati v središču – v popolni harmoniji, toda včasih te premetava sem ter tja. Ker je naša subjektivna realnost vpeta v ostale – v kolektivno, planetarno in kozmično, ni vse odvisno od nas. Trudimo se po najboljših močeh, toda življenje je proces stalnega učenja in balansiranja različnih, večinoma nasprotujočih si aspektov.

Biti človek je prav tako eno najlepših izkustev na tem planetu, saj so nam dane dimenzije, ki jih ostala živa bitja poleg nas ne dosegajo. Razvijanje samega sebe je včasih izziv, večinoma pa najvrednejše in zabavno delo. Sežemo od najvišjih višav in najnižjih nižin, vse do najglobljih globin. Če to ni izziv, za katerega je dobro, da ga pogledamo s kančkom humorja, potem ne vem, kaj je.

V zadnjem času je veliko govora o univerzalni, brezpogojni ljubezni. Pravzaprav je o ljubezni govora že odkar človeštvo obstaja. Vsak si jo predstavlja drugače in vsak jo doživlja na svoj način. Toda ljubezen zagotovo je smisel našega obstoja. Brez nje bi človeštvo že davno izumrlo – to je dejstvo. Življenje brez ljubezni – brez smisla – je hujše kot življenje brez vode in hrane, kajti življenje brez ljubezni pomeni živeti brez namena.

V resnici ni važno, kaj ali koga ljubimo. Lahko so to zvezde, lahko živali, lahko narava, lahko človek. Ljubezen sama po sebi ni omejena, zakaj bi jo torej omejevali mi? Resnična, iskrena, ljubeča ljubezen je namen sama po sebi in se želi izpolnjevati skozi nas. To je energija, ki je dovršena in izpopolnjena. Ne govorim o kaosu, dramah in nasilju, ki se dogajajo v njenem imenu, govorim o pristni, čisti energiji, ki ljubi – varuje, daje, spoštuje, neguje – da vse cveti in raste. Kako bomo to dojeli in živeli, je interpretacija posameznika.

Morda sem tu za to, da grem globoko. Globoko v osrčje vsake situacije, informacije in živega bitja. Morda so moje oči zato prepletene z zlatimi nitmi – da vidim globoko in osmislim, kaj pomeni biti človek.

3. poglavje

Dež

Na deževne dni je čas za introspekcijo. Takrat intenzivno pospravljam svojo notranjost. Dež katarzično spira, očiščuje, in jaz se z njim. Sva prastara prijatelja, ki se poznava že dolgo in skupaj rasteva. Dež je moj opomnik, da tudi narava ne cveti venomer, temveč včasih žejna pije.

In jaz pijem svojo notranjost, da lahko okusim svojo trenutno resnico ter jo preoblikujem v novo.

Da rastem ter se dvigam na spirali zavesti vedno višje proti svoji Resnici.

Če ne bi bila pozorna na svoj notranji vrt, bi se plevel razrastel skozi vse, kar sem. Toda dober vrtnar ujame ritme in cikle časa, dober vrtnar ve, kdaj je čas. Pred dežjem moram izruvati slabe, slabotne dele mene. Posaditi moram nove dele, nova semena moči, razumevanja, ljubezni. V času dežja se bodo napojila in začela kliti.

Nekoč sem najbrž bila oblika dežja. Kot majhen atom sem potovala po vesolju, skozi različna vesolja prostora in časa. Morda sem se ustavila ravno na Zemlji, ter se izlila skozi oblak v morje.

Morda.

Škrebljanje dežnih kapljic na okensko šipo je zvok, ki ga poznamo vsi. Nekatere uspava, druge pomirja; mene pa spomni na velikanski slap, ki prosto pada skozi moje telo. Sem voda, ta element življenja, ki daje in daje in daje, ter nikoli ne usahne. Ljubezen je kot voda. Ljubezen napoji, razume, objame, očisti. Vesolje mora neizmerno ljubiti Zemljo, da ji pošilja dež. Takšna ljubezen me navdihuje.

Včasih me tok ponese navzdol, v zelo temne globine. V neraziskane dele podzavesti, kjer se nahajajo podvodni vrtinci moje osebnosti. Ne bi rekla, da se jih bojim, toda ne znam jih še obvladovati. So tam, dihajo in živijo z mano, toda potrebujejo svetlobo, da bodo lahko postali poznani. Navsezadnje, ni to smisel našega življenja? Se vedno znova spoznavati, se sporazumeti sam s seboj; ozavestiti svoje globine in jih s srcem pripeljati na površje, vedno višje, celoti nasproti.

Nekaterih delov ne potrebujem več v takšni obliki, v kakršni so. Takšne dele bom spremenila v Ljubezen. In več Ljubezni kot imam, bolj bom sijala v sebi. Notranji plamen bo vedno večji, dokler ne bo zaobjel celotnega telesa in vsega v njem. Nadalje se bo širil skozi pore, ven, navzven v nevidni svet kvantnega obstoja, v morje neskončnih možnosti.

Lahko bi bila kdorkoli bi želela, toda jaz želim zgraditi most iz svojega srca do kozmičnega srca. Most iz globoke notranjosti Zemlje skozi nebo, preko zvezd, do svojega kozmičnega Doma. Lahko porabim leta iskanja in ugibanja, kje to je, toda to ni potrebno. Ker vse v vesolju deluje po kozmičnih zakonih, je tudi tukaj odgovor preprost. Ne iščem več zunaj sebe. Znotraj mene, kjer gori pradavni vesoljni plamen, kamor se steka pradavna kozmična voda, je prostor. Ta prostor so vrata v neskončnost. Vrata, ki vodijo ven.

Lahko grem v katerokoli smer želim, toda jaz želim iti v smeri duše. Naj bo duša moja vodnica, naj bom utrinek življenja, ki se je zgodil in nato usahnil; toda duša, duša bo živela naprej. Kjerkoli bom, bom našla domačnost; kamorkoli me bo duša peljala, tam bom doma. Jaz sem ta duša. Jaz ta ogenj, dež, zrak, zemlja. Jaz diham eter – kozmični dih, ki me napaja. Jaz odločam in jaz se odločam. Dež me je spral do duše – zdaj nisem več to telo, temveč energija, ki me živi.

Ko bom izbirala svojo naslednjo destinacijo, bom skrbno premislila. Vzela si bom čas tega življenja in se pripravila na prehod. Ne bom hitela in jokala na koncu – raje bom pripravljena in odšla z nasmehom. Zagotovo so duše, ki jih moram najti v tem neskončnem kozmičnem oceanu. Zagotovo so planeti, ki jih moram obiskati. Zagotovo so galaksije, ki jih moram odkriti. Toda kjerkoli bom, tam boš ti, tam bodo prijatelji, tam bodo srčna bitja, ki postanejo družina. Tam bo Kozmična Inteligenca in tam bo, zagotovo, tudi dež.

Sneg

Snežinke tiho padajo po snežni odeji. Mraz je. Sonce sije name skozi dan, toda noči so hladnejše od sončnih žarkov. Iščem zvezde na nebu, vendar včasih nebo zakrije meglena koprena. Takrat zaprem oči in vidim zvezde po spominu.

Te zimske dni se učim marsikaj. Marsikaj o sebi. Starodavni spomini se prebujajo, toda niso travmatična preteklost zemeljskega življenja. So pradavna zgodba nekega drugega časa in prostora. Ni travm, ni blokad, ni bolečine in strahu. Je Ljubezen, pretočnost, harmonija in sreča. Zagotovo obstajajo takšni prostori nekje drugje v vesolju. Zagotovo pa so tudi v tem trenutku v meni. Karkoli sem kjerkoli doživela, je zapisano v moji duši. To nosim s sabo kamorkoli grem in kjerkoli sem.

Sprašujem se, kdaj bo sneg skopnel. Kdaj bo bela pajčevina postala prosojna. Kot kozmična mreža Življenja, ki nas povezuje preko energetskih niti. Dihamo skupaj z vesoljem. Vsak to doživlja na svoj način, kajti vsak živi v svetu zase. Nekateri lahko vidijo, kar vidijo drugi, toda to ni njihov svet. Vsak nosi svet zase.

Kadar se snežinke stapljajo z mojo kožo, je kot da me objemajo nežne, hladne niti kozmosa. Ko se vročina in hlad srečata, nastane veliki pok. Na moji koži se to kaže kot prijetno žgečkanje in mravljinčenje.

Konstelacije na nebu se spreminjajo, Zemlja se vrti in sonce spreminja svojo intenziteto. Kaj pa mi? Mi pa drvimo in drvimo vsak dan in vsako noč, ženemo se za majhnimi stvarmi in ne vidimo premikanja velikih. Kadar se spomnimo na velikost vesolja, se vse ostalo zdi majhno v primerjavi s tem.

Razmišljam, kako zorimo kot ljudje. Majhen otrok je čista energija, toda naivna. Ne pozna še zakonov človeštva, le sije in obstaja v svoji prvobitnosti. Nato se vanj začnejo zapisovati zapisi civilizacije. Vsak ga želi oblikovati po svoje. Vsak mu preda to, kar zmore. Preteklo bo kar nekaj let, preden bo ta otrok opravil proces iniciacije v lastno realnost, lastni svet. Tako poteka evolucija na Zemlji. Nič ni narobe s tem, saj je osebi kasneje dana možnost, da se oddalji od vseh pričakovanj drugih, ter ustvarja svoj ustroj. Smo povezani, vendar lahko sami odločamo, kdo in kaj bo vplivalo na nas, ter sami dopuščamo, koliko bo kdo in kaj vplivalo na nas. Imamo moč, notranjo moč oblikovati svoj svet po svoje.

Po tem procesu se v nas vzbudi močna odgovornost za lastno življenje, ter življenja celote. Kaj dodajamo v svojo zavest ter kaj posledično v kolektivno? Kakšna bo naša zapuščina, kaj puščamo za seboj? Stopinje so očem nevidne, toda zapišejo se v zavedanje vseh, ki jih na poti srečamo ter svoje poti prepletemo z njihovimi. Nikoli ni prepozno. Kadarkoli lahko spremenimo svojo smer, ter se odločimo za ljubeče ali mirno delovanje.

Sprašujem se, kaj bo moja zapuščina. Mi bo uspelo vse odnose postaviti vsaj na stopnjo miru, če ne ljubeznivosti? Včasih osebni stik ni mogoč, saj smo v stopnji delovanja predaleč narazen. Toda vedno je mogoča vibracija miru in nevtralnosti – tudi na daljavo. Ni potrebe po sovraštvu in zamerah, saj to povzroča blokade v naših telesih. Brskam po preteklosti ter poskušam nevtralizirati vse boleče situacije, kar pa seveda ne pomeni, da iščem stik z ljudmi iz preteklosti. Kar je bilo, je bilo. Imam moč in možnost ustvarjati dobro realnost in prihodnost. Iz preteklosti se učim in zorim.

Mir je kot sneg – prekrije vse, česar se dotakne. Ljubezen je kot sonce – je močnejše od snega, saj se sneg v stiku s sončnimi žarki tali ter spreminja v hranilno vodo. Navsezadnje sta povezana in, oba – element vode in ognja, nujno pomembna za življenje. Idealna kombinacija je vibracija nevtralnega miru in aktivne kozmične Ljubezni. Eno je rodovitno polje, v katero lahko posadimo semena. Drugo so semena lepote, ki bodo vzklila le v rodovitni zemlji. Brez enega ne obstaja drugo.

V snežnih, mrzlih dneh, se učim o sebi. Ponoči zaspim med zvezdami in se zjutraj na novo zbudim v nov dan. Nikoli ne vem, kdaj me bo zunaj pričakala snežna odeja, kar je čarobnost življenja.

Bolečina

Bolečina – moja stara prijateljica. Kaj me bo naučila danes? Kaj mi bo pokazala? Katera vrata naj zaprem, skozi katera naj grem in katera me čakajo?

Ni razloga, da se je bojim. V prostranem kraljestvu notranjega sveta prebiva. Včasih nevidna, neslišna, neopazna. Včasih kričeča, vidna že na daleč. Toda vedno je tukaj z razlogom. Je kot ljubezniva babica, ki me opozarja na nepravilnosti. Je pomočnica, ki mi pomaga skrbeti za notranji vrt. Je mati solz, ki bodo odprla portal v novo življenje. Ona preprosto je. Lahko jo odrivamo, toda je globok del nas, s katerim lahko živimo ter sodelujemo.

Čas je, da zaprem nekaj vrat, ki me dušijo. Prišel je čas sprememb, čas preporoda. Narava se pripravlja na zimo, zrak je leden in zvezde se kristalno bleščijo v tihih, jasnih nočeh. Govorijo in se pripravljajo na zimski solsticij. Zvok narave šumi in se pripravlja na veliki obrat. Nisem izvzeta iz tega dogajanja – hočem nočem me preplavlja, objema, ljubi, poganja naprej. Nismo ločeni od narave ter kozmičnih zakonov; iz njih smo narejeni.

Proces bo dolg, kot bo dolga zima. Ne bo šlo na hitro, kot ne gre nič na tej Zemlji. Vse ob svojem času, vse po svojem času. Jaz nisem nobena izjema. Lahko se upiram, toda tok bo le še močnejši. Kar me kliče, mi je namenjeno. Kar čutim, da prihaja, se bo zgodilo. Spremembe so edina stalnica na moji poti in ne bojim se jih več. Nekatere so lažje, druge težje, toda vse doprinesejo k mojemu razvoju.

Mrak pade na moje oči. Zrak reže kosti in luna se blešči na nebu. Vem, da ko bom zaprla ta vrata, bo nastal kaos. Zdaj je moje Bitje delovalo po znanem principu; ob zaprtju vrat pa se bo določena pot zaprla. Ko bom nežno objela kaos, ki bo v sebi nosil malo žalosti, se bo začel umirjati. Pretekli bodo dnevi, morda tedni, preden se bo konec te poti, teh vrat, preusmeril v nove začetke. Preteklo bo kar nekaj časa, preden mi bo dano videti novo pot. In prav je tako. Potrebujemo čas za žalovanje, za izpustitev in opustitev starega. Potrebujemo čas, da se vezi pretrgajo ter vzpostavijo na novo.

Ko bo kaotičen del mimo, moj pogled ne bo več zamegljen, toda delo še ne bo končano. Ob ozaveščanju vsega, kar je bilo povezano s starim, bo vse to potrebno preoblikovati v nove, boljše načine delovanja, ter jih integrirati vase. Ko bo kaotičen del mimo, se bo pogled počasi izostril ter videl nove vrhove, ki jih bo osvajal. Nove poti, ki jih bo prehodil. Procesi so ciklični, toda nikoli enaki. Ker smo neskončni, je takšno tudi potovanje.

Prvi žarki mi bodo osvetlili obraz. Obdržala bom le malenkosti, ki me bodo podprle tudi v novih dimenzijah. Stari les je primeren za kurjavo; ogenj je nujni element preobrazbe in preporoda. Ni pomembno, ali zakurim kres ali prižgem svečo, pomembno je le, da razumem, kako ogenj deluje. Pepelnata prst je najbolj rodovitna, pravijo. Tam bodo zrastle nove rastline, jaz pa si bom utirala pot med njimi.

Tema je poglaviten del naših življenj. Čeprav obstajata sonce ter luna, je tema vse prežemajoča maternica kozmosa. V temi se kalijo nova semena in novi začetki. V temi si lahko odpočijemo, se razjočemo, ter zalijemo sami sebe s sveto vodo naših solz. Tema nas tolaži, ter nam daje neskončen prostor varnosti, kjer lahko spimo, dokler zopet nismo pripravljeni na nov korak.

Bolečina je moja največja učiteljica. V resnici mi ni treba trpeti zaradi trpljenja samega – lahko ga sprejmem, lahko ga preobrazim v nekaj izjemnega. Kot lupina semena poči, tako počim jaz; pripravljena na novo rast. V vsako razpoko lahko posije svetloba.

Je čas svetlobe in je čas teme. Toda na neki točki pride čas transcendence, ko se ne oziramo več na to, ali je svetlo ali temno; preprosto živimo skozi oboje, združeni z obojim, povezani v veličastno celoto, ki ji pravimo Življenje. Takrat rastemo s svetlobno hitrostjo; osvajamo najvišje vrhove ter se ne bojimo več iti skozi najtemnejše globine, saj se zavedamo, da je oboje proces rasti.

Dom

Včeraj sem spet občutila domotožje. Ne po zemeljski družini, temveč po nečem večjem. Po domu moje duše, ki zagotovo ni tukaj na Zemlji. Tu sem le obiskovalka. Zemlja je moj začasni dom. Toda na vsake toliko se mi stoži po lepših svetovih, katerih spomini so zasidrani globoko v meni. Védenje, da obstajajo razvitejši svetovi in civilizacije od človeštva, je prisotno venomer.

Ne vprašajte me, kje ti svetovi so. Ne znam pokazati s prstom. Vem le, da so me od majhnega učili, da je človeštvo zelo napredno. Z vsakim dnem sem ugotavljala, da je to laž. Človeštvo ne spoštuje žensk, ne spoštuje tistih, ki nimajo materialnih stvari. Ne spoštuje staroselskih ljudstev, ne spoštuje ljudi z drugačno barvo kože. Ne spoštuje tistih, ki imajo manj sreče od drugih. Ne spoštuje otrok. Prav tako ne spoštuje rastlin, živali, kamenin, rek, zemlje, hribov. Človeštvo ne živi s srcem in dušo, kako bo torej spoštovalo karkoli ali kogarkoli?

Človeštvo je v mojih očeh manj razvita civilizacija. Že res, da se trudimo po najboljših močeh. Toda ali se res ali je to samo izgovor, da se lahko nemoteno dogajajo grozote tako na osebni, družbeni kot tudi planetarni ravni? Ne razumeti narobe – ne bom krivila nikogar. Ko se enkrat resnično začnem poglabljati v to družbo, ni ne repa ne glave. Vse je tako kompleksno povezano in prepleteno, skoraj vsaka celica je bolna, prazna, brez svetlobe. Vse je onesnaženo.

Kaj lahko naredim, kako lahko doprinesem? So noči, ko ne morem zaspati, saj premišljujem in iščem odgovore na ti dve vprašanji. Ko enkrat veš, kdo si in od kod prihajaš, je čas za večja vprašanja, ki zaobjamejo vsa živa bitja – kako lahko doprinašam vsem živim bitjem, kako lahko zmanjšam trpljenje in neznanje? Toda trpljenje in neznanje sta v ljudeh tako ukoreninjena, da v resnici ni hitrih rešitev. Rešitev je v tem, da bi se ljudje zavedeli in našli odgovore na vprašanje »kdo sem« ter živeli po tej notranji moči in resnici – tak kvantni preskok bi sam poskrbel za neomejeno količino kozmične inteligence, znanja, razumevanja, modrosti in Ljubezni. Takšni ljudje bi lahko zgradili drugačen svet – resnično napredno civilizacijo.

In takšni ljudje že gradijo drugačen, napreden svet. Vem, ker mi jih je dano poznati. To so ljudje, ki se vsak trenutek trudijo za boljši svet. Ljudje, ki grozot ne prenašajo naprej. Ljudje, ki vidijo Naravo in slišijo Kozmos. Ljudje, ki skrbijo za ta planet. Ljudje, ki z Ljubeznijo in spoštovanjem zalivajo druge ljudi ter vsa živa bitja. Takšni ljudje imajo nadnaravne moči. Moči, ki celijo bolne celice ter v zrak prinašajo svež kisik. To so ljudje na poti celjenja sebe kot celote ter celjenja te družbe in planeta. Ljudje, ki zavračajo stare, trnove poti suženjstva in majhnosti. To so ljudje, ki hodijo s pokončno glavo ter ogromnim srcem – zase in za ostale.

Takšni ljudje se vsakodnevno soočajo s krivico, nasiljem in takšnimi in drugačnimi omejitvami, ki jih bolna družba smatra za zdrave. Toda kaj se zgodi, ko bolnik resnično ozdravi; ko se mu odprejo vse oči ter sliši glasbo z notranjimi čuti? Kaj se zgodi, ko zadiha kozmični zrak in pozdravlja sončno svetlobo? Jasno, ljudje, ki še vedno živijo v bolezenskem stanju in onesnaženosti ga ne bodo razumeli – ne videli, ne slišali. Toda on bo vedel, da živi za višje dobro, da njegovo življenje poganja višja sila in ne drugi ljudje; on bo razumel, da so ljudje ranjeni ter živijo v temi, kjer ne vidijo sveta tako, kot ga zdaj lahko doživlja on.

Človek ne postanemo z rojstvom; človek postanemo z iniciacijo Življenja. Kajti človek je duhovno bitje, je kozmično bitje, je božansko bitje, kot tudi zemeljsko bitje. Je bitje Ljubezni in modrosti. Človek je stkan iz vseh možnih energij, ki so zbrane v njem. Mogoče smo na Zemlji za to, da se jih naučimo uravnavati – tako znotraj sebe kot zunaj sebe. Mogoče smo na Zemlji za to, da se povežemo s svojo notranjo modrostjo in neskončno inteligenco duše – da bomo našli nove misli in uvide, nove poti za ustvarjanje nove družbe.

Mogoče je ravno to, da imamo tako majhno telo in tako neskončno dušo, naša največja moč. Trdno zasidrani na Zemlji v telesu, a se razprostiramo skozi vsa vesolja in galaksije s svojo dušo. Skozi čas in prostor sežemo. Mogoče je čas, da se spomnimo, da smo bitja veličine, in da tako začnemo tudi živeti. Ne več bolno, majhno, omejeno, temveč celovito zdravo, mogočno, prostrano.

Morda bo človeška civilizacija nekega dne postala napredna. Morda bo zgrajena na drugačnih temeljih kot so Ljubezen in modrost duše. Morda se bo občutila kot dom. Vse do takrat pa bomo nekateri pogumno udejanjali naša hrepenenja po tem; in morda delali ta svet malo lepši.

Tesnoba

Zakaj sem tesnobna samo med ljudmi, v gozdu – med drevesi, živalmi in neskončnim nebom pa ne?

Dolgo časa sem se spraševala, dokler nisem ugotovila.

Glede na moje specifike zaznavanja, so gozd in živali v njem v popolni vibraciji in harmoniji s kozmičnim obstojem. Idealen ekosistem zemlje, povezan z nebesnimi planeti, oddaja energijsko polje dovršenosti in ravnovesja. Vse je med seboj povezano in življenju prijazno.

Pri ljudeh tega ne zaznavam, da pa ne bom komu naredila krivice – obstajajo izjeme. To ne pomeni, da je z ljudmi karkoli narobe, pomeni le, da se (z večino) vibracijsko ne ujemamo.

Sem odgovorna za svoj svet in soodgovorna za kolektivno informacijsko polje, zato je pomembno, da najdem načine, kako je tudi meni lahko lepo in lahkotno. Že zdavnaj sem sprejela, da ne bom nikoli več navdušeno ekstravertirana, da ne bom hodila na dogodke in v prostore z masami ljudi. Moja izbira je že kar nekaj časa samoten šelesteč gozd, žuboreč potok, odmaknjen hrib, zapuščeni travniki, skriti kotički ob morju… Moja izbira je živa Narava, ki je frekvenčno čista in ljubeča.

Zanimivo je, da se ne bojim smrti, ne bojim se nobene živali in ne bojim se samote. Bojim se le ljudi. Nobena žival v divjini ni tako krvoločna in pohlepna, kot je (lahko) človek. In na svetu niso samo ljubeči ljudje. So lažnivi ljudje, pohlepni ljudje, brezobzirni ljudje, nasilni ljudje… Marsikdo obstaja v človeški družbi. Med živalmi in rastlinami vsega tega ni.

Mogoče bi kdo pomislil, da imam tesnobo zaradi groznih izkušenj z ljudmi. Morda, a to je le majhen vidik celotne slike. Zakaj je na porastu takšen visok odstotek duševnih stisk med ljudmi?

Zato, ker družba kot celota ni varna in ljubeča, ni napredna in podporna.

Kako mislite, da se počutimo mladi v takšni družbi? Zagotovo ne dobro. Kamorkoli se obrnem in pogledam, vidim materializem, izkoriščanje ljudi, šolanje ljudi za delovno silo, zatiranje kreativnosti, laganje, manipuliranje, dominiranje, zahrbtnost in še bi lahko naštevala. Skratka, zatiranje človeškega duha. Je to družba v kateri želim živeti? Je to družba v kateri lahko živim brez tesnobe?

Tesnoba mi sporoča, da okolje, v katerem živim, ni podporno zame. Tesnoba je le odziv telesa na določene vibracije v okolju. Bolj kot je struna napeta, bolj je občutljiva na vsak najmanjši premik. Včasih se mi zdi, da sem skrajno napeta struna, ki zaznava vsak premik atomov. Vedno, ko se vibracijska polja dveh (ali več) subjektov ne ujemata, se naše telo odzove na različne načine, med drugim tudi s tesnobo. Nekateri ta trenja dobesedno čutimo, tako kot čutimo tudi sinhronizacijo – ujemanje.

Seveda mi pretekle grozne izkušnje z določenimi ljudmi ničesar ne olajšujejo. Spomini se včasih vračajo s svetlobno hitrostjo; telo se odziva s strahom in nemirom. Čeprav se sliši lahko sprejeti lastne rane in brazgotine, pa to še zdaleč ni preprosto. Je zelo težko v bistvu. Kako sprejeti svojo ranjenost? Kako sprejeti lastne šibkosti in odpustiti? Ni lahko in ni eno samo dejanje – je zelo dolg proces.

Dvomim, da čas zaceli vse rane. Čas povzroči nastanek brazgotin. Rana se zaceli, toda ne celijo se vse rane enako hitro in lepo. Nekatere so globoke. Čas nam da priložnosti za nove, drugačne, lepše izkušnje. A brazgotine ostajajo, spomini, zapisani v naš um in telo, ostajajo.

Življenje visoko senzitivnih ljudi ni lahko. Je pa vredno. Čeprav so nam določene stvari, ki so drugim samoumevno lahke, velik izziv, saj so naše zaznave izjemno izostrene, pa življenje ima svoj čar. Morda se soočamo in zelo trudimo pri vsakodnevnih malenkostih, toda dano nam je videti več in globlje.

Reka

Nekaj v meni se močno in globoko vrtinči. Vrtinec me vleče navznoter, težka sem brez razloga. Včasih pridejo dnevi, ko se vse dogaja brez nekega večjega razloga. Ko se vprašam, zakaj se počutim tako kot se, ne najdem odgovora. Brskam in brskam po sebi, dokler ne ugotovim, da nima smisla. Nekateri dnevi in občutja so v danem trenutku brez odgovorov. Včasih pač občutim svetobolje.

Razkorak med vedeti in to živeti zna biti velik. Razkorak med védenjem in udejanjanjem prav tako. Vem določene stvari. Nosim jih v sebi že od davno, in noben prostor in čas jih ne moreta izbrisati. Trudim se živeti kot živijo drugi ljudje, vendar v sebi vem, da obstaja drugače. Vem, da nisem tu za to, da sledim že ustaljenim vzorcem. Vem pa tudi, da vsaka sprememba zahteva svoj čas in ne gre vse naenkrat.

Mi bo uspelo udejanjiti moje poslanstvo; bom odživela to, zaradi česar sem se rodila? Bom sprejeta ali zavrnjena, bom lahko v potankosti jaz, kdor sem? Je sploh pravi čas za to?

Svetobolje, svetobolje…saj bo bolje, saj bo bolje…mi šepetajo zvezde.

Seveda se mi ne bi bilo treba ukvarjati s tako globokimi vprašanji. Ne bi mi bilo treba biti tako odgovorna do same sebe in soljudi. Toda kdo, če ne jaz? Kdo bo razmišljal o velikih vprašanjih, kdo jih bo poskušal živeti, kdo bo našel odgovore in načine, če ne jaz? Če mi je dano, mi je dano z razlogom. Če me kar naprej kliče, je to klic zame. Vsak od nas ima svoje poslanstvo na tem planetu. Vsak je najpomembnejši delec Obstoja. Vsak doprinese točno tisto, kar je za razvoj potrebno. In vsak dobi toliko, kolikor zmore.

Pridejo dnevi, ki bi jih le prespala. Pokrila bi se z odejo čez glavo in se skrila v svojo »jamo«. Seveda s tem ni nič narobe. Le svojo dolžnost bi poslala na dopust. Toda reka življenja teče in teče, se vrtinči in poglablja, tok me vleče vedno naprej in naprej. Čeprav imam časa na pretek, se včasih zdi, da časa primanjkuje. Nato se vprašam – trivialnosti ali prioritete? Odgovor je: oboje.

Najdem oba nasprotna pola in ju združim skupaj v središče. Tam, v tistem središču, sedim jaz. Starodavna, a tako mlada. Brez izkušenj, a modra. Statična, a fluidna. V središču vseh nasprotnih polov je doma – duša.

Tam, v središču vseh galaksij, je dom. Tu sem le popotnica tega prostora in časa. Tu sem za kratek trenutek; se pojavim in zbledim, kot utrinek. Vidna za nekaj časa, nato usahnem. Toda ali umrem? Ne, nikoli. Ugasnilo bo le telo, jaz pa bom živela naprej nekje drugje kot drugačna oblika energije. Vrtinčila se bom kot reka, dokler ne najdem naslednje postojanke. Popotnica v neskončnosti.

Pridejo dnevi, ki jih zares živim. Takrat diham z vsemi porami in se pretakam skozi vse. Žarim in oddajam svojo frekvenco. Če imam srečo, mi na proti pridejo ljudje s podobno naravnanostjo, in lahko se sporazumevamo z nasmehi. Nemo si pokimamo z nasmejanimi očmi. Včasih spregovorimo kaj lepega. Vendar pa veličina takšnih interakcij ni v besedah – drug drugega začutimo brez besed. Kot da smo se srečali družinski člani istega vibracijskega polja. V takih trenutkih je vzdušje slavnostno in prepoznamo se, čeprav se vidimo prvič.

Vsaka reka potrebuje svojo strugo, svoj tok. Hvaležna sem za vse tiste, ki so del moje poti. Dajejo mi smisel in me v dneh svetobolja spomnijo, da je življenje tukaj lepo. Da obstajajo drugi, ki so prav tako sprejeli veliko odgovornost – da se bodo učili iz življenja in se spomnili lastne modrosti, da se bodo spraševali in iskali odgovore na velika vprašanja, da bodo našli nove načine obstajanja in delovanja. Vsak je reka in vsak teče s svojimi tokovi po strugi, ki se odpira le zanj. Vsak po svojem času in načinu.

Bila bi slepa, če ne bi videla lepote v raznolikosti. Bila bi le potok, če se ne bi zavedala, da, navsezadnje, je v resnici vsak cel ocean. In dom nosimo v sebi – vse, kar vidimo zunaj, je (tudi) v nas.

Nevihte

Tako kot vsi, se tudi jaz soočam z vsakodnevnimi izzivi. Življenje na Zemlji ni lahko. Imamo moč le za to, da si ga naredimo vrednega. Vsako sonce, vsak dež, vsaka nevihta je lahko lepa in vredna. Najbrž je smisel vsega, da gremo v srčiko vsakega pojava, vsakega procesa, ter pustimo, da nas obere do kosti in spremeni. Navsezadnje je šola Življenja ravno to – učenje.

Resnično rada imam smeh. Čustva sreče in sproščenosti, ki se ob smehu porajajo, mi dajejo smisel in zagon za naprej. Um ob smehu preklopi na božansko frekvenco in za tistih nekaj trenutkov so ostale stvari pozabljene. Kakšno olajšanje in preporod!

Vendar pa, čeprav je sreča vedno prisotna, se tudi name včasih zgrnejo temni oblaki nevihte. Obstajajo obdobja »temne noči duše«, obdobja, kjer nas premetava in divji valovi lovijo naš obstoj ter ga utapljajo. Vsaj tako se na trenutke zdi. To so obdobja zelo globokih sprememb, intenzivne transformacije in preoblikovanja. Vendar ti darovi modrosti in spremembe pridejo v vidno polje šele nekje po koncu takšnega obdobja; ko smo direktno v njem, se nam zdi, da nikoli ne bo konca, in da je sonce zašlo za vedno. Občutki nemoči velike stiske nas stiskajo v prsih; bolečina srca ne poneha in um nori. Mi bo uspelo preiti? Bom zmogla? Kje lahko najdem pomoč, da ne bom sama?

Čeprav je v današnjem času zelo razširjen rek »navsezadnje moraš vse narediti sam; drugi ne morejo ničesar rešiti namesto tebe«, in čeprav je v njem zrno resnice, pa se ne strinjam, da moramo čisto vse prehoditi sami. In čeprav je v današnji družbi težko najti pomoč, kajti družine razpadajo, starši ne zmorejo, otroci bežijo stran iz disfunkcionalnih družin, družba opeva robotsko zmogljivost in tekmovalnost, prijateljstva so površna, tehnologija prevzema mesto povezave med ljudmi, pa se pomoč vendarle najde.

Redko, res redkokdaj sem osamljena. Živim v svojem lastnem svetu, ki se napaja s Kozmosom, zvezdami, luno, soncem, drevesi, rekami, gorovji…to je zame dovolj. Samota mi je ljuba, saj v resnici nikoli nisem resnično sama. Vendar sem tudi jaz kdaj osamljena. Osamljena sem med ljudmi, ki ne živijo s srcem. Osamljena sem v doživljanju kolektivnega sveta. Osamljena v načinu mišljenja. Navsezadnje nihče ne more biti jaz. Moj svet je unikaten in le moj, ne glede na to, koliko ga lahko podelim z izbranimi ljudmi. Nihče ne vidi skozi moje oči, ne čuti skozi moje srce in ne živi v mojem telesu. Nihče, razen mene.

Trajalo je leta in veliko stisk, da sem se naučila, da je v redu poiskati pomoč. Da je ne bom dobila vsepovsod, toda vedno jo bom nekje dobila, če jo bom želela. Morda ne tam, kjer si želim in pričakujem, toda možnosti so. Veliko je napak v sistemu človeštva, toda veliko je tudi ljudi s srcem. Ljudi, ki se iskreno trudijo doprinašati k boljšemu delovanju družbe, ki se trudijo zase ter za druge. Ljudi, ki jim ni težko podati roke in dejati: »Pridi, pojdiva skozi to nevihto skupaj.« In ko nevihta mine, in ti ljudje plešejo na svojo notranjo simfonijo, se zdijo nori tistim, ki ne slišijo glasbe…

Moje življenje je dar. Blagoslovljena sem ne samo s silami, veliko večjimi od mene, temveč tudi z ljudmi, ki so velikani srca. So različnih starosti, poklicev, prepričanj, življenjskih stilov, vsem pa jim je skupno eno – delijo delčke svojega srca, čeprav jih mogoče ne dobijo vedno nazaj.

Nevihte, ki divjajo v nas, se zdijo destruktivne, in morda na trenutke so, toda v resnici nam delajo uslugo. Odstranjujejo vse, kar za nas nima več pravega pomena, pa tudi če se tega še tako oklepamo. Nevihte pridejo in grejo, s sabo pa odnesejo veliko naših delov. Nikoli ne bomo enaki kot smo bili pred procesom. Nikoli več ne bomo takšni kot v tem trenutku, saj se učenje venomer nadaljuje in razvoj gre naprej.

Ne glede na to, kako težek je čas viharjev, vedno obstaja nekdo, ki nam lahko stoji ob strani. In vedno je enako – ko nevihta mine in se oblaki razkadijo, posije sonce na vso moč. Solze se posušijo, pojavi se rahel nasmešek in spet čakam noč, ko bom šepetala zvezdam.

Izzivi

Življenje je polno izzivov. Vsak od nas se sooča z določenimi sferami, kjer nam je težje kot drugod. Nekateri doživljamo mentalne izzive, drugi fizične, tretji čustvene, četrti mešanico nekaterih ali vseh naštetih. Včasih se nam zdi, da je življenje nepravično. Zagotovo se je že vsak od nas kdaj vprašal – zakaj jaz? Zase vem, da sem to vprašanje nekoč uporabljala pogosto. Vse dokler nisem odkrila odgovora na ta »zakaj«.

Ne bom trdila za druge, toda zase lahko povem, da me vse, skozi kar grem, kali. Preko tega zorim in se razvijam. Vsak od nas ima določena hrepenenja, želje, cilje, kdo želi postati in kaj želi doseči. Prav tako sem ugotovila, da naključij ni. Vse, kar se mi v življenju dogaja, vsi izzivi, ki so mi dani, so tukaj z namenom, da jih uspešno preidem in sem z vsakim korakom bližje cilju.

Kateremu cilju? Tistemu mojemu, tistemu, ki si ga res želim.

Moji cilji niso materialni in nikoli niso bili; razen osnove za preživetje nisem nikdar želela več stvari. Toda želela sem veliko več od stvari – želela sem izjemno visoke sfere zavesti, izjemno hitro rast in napredek moje osebnosti in zavedanja. Malo pa sem vedela o tem, da se čisto vsaka želja izpolni, če je le nesebična in dobra za vse. Po navadi smo veseli, ko dosežemo, kar si želimo, in ne pripisujemo posebnega pomena poti do tja. Toda kaj, če je vsak korak, vsaka žalost, vsako čustvo, vsako strto srce ter vsak mentalni zlom, pot do tja? Kaj, če nas težji trenutki kalijo ter pripravljajo na najvišji cilj in uresničitev najbolj goreče želje?

Včasih realizacija traja dolgo. Včasih je hipna. Včasih je v enem tednu. Včasih traja leta ali pa celò célo življenje. Pač glede na naše želje in cilje. Toda dejansko se uresniči vse. In največje razodetje, ki mi je bilo dano, je, da na področju, kjer imamo največ izzivov in težav, na tem področju nas čaka veliko izpopolnjevanja, da dosežemo, kar nam je namenjeno – mojstrstvo. Najtežja področja nam lahko dajo največ. Nimamo izzivov za to, ker bi nas nekdo s tem kaznoval; ker bi nam kozmos želel slabo. Ne. Izzive imamo ravno za to, ker nas ima nekdo neskončno rad; ker nam kozmos uresničuje naše želje. Toda do uresničitve želja je včasih naporna pot.

Kako bi le cenili bogastvo, ki nam bo z uresničitvijo namenjeno, če najprej ne cenimo izzivov in preizkusov, ki so nam prav tako podarjeni? Kako se naj drugače naučimo biti za vse hvaležni ter videti in zaznavati to bogastvo vsepovsod – še preden se uresniči? Najprej nas življenje izkleše – naše zaznave, našo percepcijo, naš um in srce, naše telo; izkleše, da bomo resnično pripravljeni dobiti, kar smo si zaželeli in to znali ceniti. Sicer se zna zgoditi, da bomo dobljeno zavrgli v tisočinki sekunde, namesto, da bi s tem zgradili pot naprej.

Res je tudi, da je dobro biti aktiven udeleženec tega procesa. Če si v nečem želim biti mojstrica, če si v nečem želim biti resnično dobra, bo življenje poskrbelo za nešteto situacij, kjer se bom lahko o tem učila in mojstrila. Usoda je ohlapna. Mi sami, ko dozorimo, smo kreatorji svojih življenj. Mi sami načrtujemo svojo pot. Sami se odločamo, sami hrepenimo, sami si želimo in sami postavljamo cilje. Z vsakim procesom, ki se v nas sproži, se sprožijo tudi zunanji dogodki; jadra se razprejo in jadramo proti cilju. Nikjer ni pisalo, da bo plovba vedno lahkotna.

Velikokrat sem se vprašala – zakaj jaz? Dokler nisem ugotovila, da, seveda – točno jaz. Jaz sem želela postati to in to, jaz sem močno želela spoznati in razumeti to in to. In življenje mi je v odraslih letih serviralo točno takšne situacije, ki me kalijo in se mi pomagajo širiti – da lahko spoznavam, razumem, izkušam, presegam. Da lahko rastem.

Nekatere plovbe so lažje, druge težje. V vsakem primeru se je dobro kdaj pa kdaj opomniti, da je z Ljubeznijo vsaka stvar in okoliščina lažja. Z dobroto se nam odpirajo svetovi, ki so nad svetom ljudi – v svetovih čiste energije Ljubezni, kvantnem polju neskončnih možnosti; kozmičnem morju vsega, kar obstaja. Samo Ljubezen odpira vrata do tja.

Izzivi so in vedno bodo. Toda namesto, da na njih gledam kot na nadlogo, jih lahko prijazno pozdravim in vprašam, kaj so me prišli danes naučiti. Se trudim, jih spoznavam, se učim, raziskujem in navsezadnje – presežem. Ko pa nekaj resnično presežemo, takrat nas čaka največja nagrada življenja; takrat smo v tem svobodni in prostrani, nič več nas ne mori in ne veže, temveč postane ljubeč del nas.

Celjenje

V družbi, ki je popolnoma toksična in travmatizirana, je na neki točki našega življenja naša odgovornost, da uberemo drugačno smer. Smer našega celjenja in svobode. Med ljudmi se dogajajo situacije, ki se ne bi smele dogajati. Zakaj v svetu ostalih živih bitij temu ni tako? Odgovor je preprost – one delujejo v popolni povezanosti z Naravo. Ljudje smo izgubili to pristnost; pristno povezavo z Naravo, tako zunanjo kot našo notranjo. Iz tega nastajajo situacije, ki so nedopustljive, a vendar se dogajajo. Kako to preprečiti? Za začetek, sprejeti odgovornost za svoje življenje in slediti svoji notranji, resnični Biti. Poetično za ta izraz uporabljamo besede »slediti svojemu srcu ali duši«.

Naša Bit je enačaj Naravi – je stkana iz nje in pripada njej. Naša Bit je najvišji moralni organ, je polna Ljubezni in modrosti. Človek, ki bazira na teh frekvencah in delovanjih, ne more škoditi niti sebi, kaj šele drugemu. V družbi, ki je popolnoma ranjena, je skoraj nedopustno slediti drugim ljudem. Dogaja pa se žal točno to – slepo sledimo, brez, da bi se vprašali, ali je to v skladu z najvišjimi moralnimi zakoni, ali je to v skladu z Ljubeznijo in modrostjo; ali je v skladu z Naravnimi zakoni – z našo Bitjo. Posledice tega razkola, te nepristnosti, so vidne na vsakem koraku, zato jih tukaj ne bom naštevala.

Čeprav smo že rojeni v tako nezdravo družbo in pozabljamo na svojo Bit, pa ona nikoli ne pozabi na nas. Skozi celotno življenje se odvijajo situacije, v katerih se debela plast pozabe tanjša. Za nekatere to pomenijo čustveni pretresi, za druge fizične bolezni, za tretje psihični pretresi. Toda ali je res potrebno doživeti tako hude stiske, da se prelevimo v pristnost? Če uporabimo prispodobo z rastlinami – lupina semena poči v temni zemlji. Ne v sončnih, lahkotnih pogojih, temveč v težkih, temnih razmerah. Ljudje nismo rastline, toda vseeno smo povezani s kozmičnimi zakoni, prav tako kot ostala živa bitja.

Levitev, sprememba, transformacija. Vse to so tukaj le besede, toda v procesu rasti zelo težki procesi. Ni lahko, ko se nam sesuje svet. Ni lahko, ko lupina poči. Zelo težko je. Počutimo se zmedene in prestrašene, kar je naravni odziv na tako močno dogajanje. V takšnih primerih pomaga, da z roko sežemo po pomoč, po podporo. Toda kam se obrniti?

Veste, res je, da nihče ne more narediti ničesar namesto nas. Toda kot mozaik smo celota in skupaj sestavljamo Življenje z veliko začetnico; smo družbena bitja, ki naj bi si pomagala in doprinašala. Za vsakega na svetu je pot in osebe na njej. Ni nam treba vsega samim, še celo več – pomembno je, da imamo ob sebi zaupanja vredne ljudi. Za vsakega se pot pokaže, ko začne hoditi po njej. Z vsakim novim korakom se odstre naslednji.

V današnji poplavi informacij ter ljudi, zagotovo obstajajo osebe, ki so prvih nekaj korakov že prehodile, ter sedaj hodijo po svoji poti, in nam lahko podarijo podporo. To so ljudje z velikim srcem in zvezdami v očeh, in najdemo jih vsepovsod.

Kar se tiče mojega senzitivnega življenja – sem na poti celjenja. Na poti različnih pristopov in različnih čudovitih ljudi, ki mi pri tem pomagajo oz. stojijo ob strani. Ne bi rekla, da obstajajo napačni načini celjenja, saj bolj napačnega, toksičnega delovanja kot je v družbi nepristnih ljudi zdaj, skoraj ne bi moglo biti. Vsak odstop od Biti je neugoden. Vsak korak nazaj v Bit je celjenje.

Nešteto plasti je, ki jih želim preleviti. Tudi mene je življenje streslo, pa ne le enkrat. Tudi jaz sem se rodila v to civilizacijo in tudi jaz sem veliko let preživela v svoji pomanjšani različici. Tudi jaz sem koga prizadela in naredila napake. Toda ravno zaradi vsega tega prihajam nazaj k sebi – korak za korakom. Sprejela sem odgovornost za svoje življenje in vem, da želim biti pristna in povezana s svojima srcem in dušo. Vsak trenutek je nova priložnost za to.

Mogočnost

Mogočno sem se vzpela nazaj na vrh gore. Nekaj časa nazaj je spet bilo obdobje dna. Obdobja dna me vedno naučijo več, kot me časi veselja in lahkotnosti lahko. Čeprav je paradoksalno, je tema večja učiteljica kot svetloba. In ker vsi izhajamo iz Kozmične Maternice, si upam trditi, da smo sestavljeni iz čiste teme. Vendar pa ta tema ni slaba ali grozna, ta tema je nežna, varna in ljubeča. Je kozmična zemlja, v katero je položena naša duša, da raste naprej.

Seveda smo tudi čista svetloba; naša duša je čista svetloba, iskra Kozmosa. Vendar so univerzalni zakoni v tem vesolju enaki povsod – svetloba je sopotnica teme. Plešeta svoj ples življenja ter se prepletata.

Po vseh procesih, ki so se odvijali v meni, medtem ko sem ždela v najtemnejši jami na dnu, je posijalo sonce in v zraku je bilo zaznavati vonj pomladi. Vonj novega življenja. Ali nisem že od malega želela biti šamanka, modra ženska, ki prebiva v svoji jami visoko v gorah, ter s svojim znanjem podpira ljudi, ki jo poiščejo? Zakaj torej zdaj vedno, ko pride obdobje dna, želim, da premine? Ne vem, kakšna so vaša obdobja stisk, toda moja niso niti malo lahkotna in prizanesljiva.

Že pred nekaj časa sem se zatrdno odločila, da šamanka ne bom. Večje, kot je moje védenje o tem, kdo sem in od kod prihajam, bolj mi je jasno, da vse, kar obstaja tukaj, nima veze z menoj. Naredila bom najboljše z vsem, kar mi je dano, to že, saj nimam časa zapravljati življenja. Toliko se je za naučiti!

Mogočno sem se vzpela nazaj na vrh gore. Razgled je bil izjemen! Veste, tisti občutek popolnega notranjega miru in harmonije, ter višek smisla in izpopolnjenosti? To je moj najljubši razgled. Seveda govorim o notranjem razgledu. Toda takrat, kadar je tako v notranjosti, se življenje zunaj odvija v popolnosti in s svetlobno hitrostjo – vse se zdi lepo in vse se sklada.

To je najmogočnejši občutek v življenju. Takrat sem nepremagljiva in dovršena v popolnost.

Takrat čutim svojo dušo; njeno skladnost in harmonijo. To so trenutki, za katere je vredno živeti.

Najlepše je, ko obstajam sama s seboj. In zvezdami – vesoljem – neskončnim prostorom neusahljivih možnosti. Če se nahajam v tem trenutku, se razširim skozi vesolje in poletim na krilih zvezd. Moj um ni več zemeljski; je kozmičen. Neomejen in čudovit. Veter boža moj obraz in sonce ga poljublja. Elementi narave skakljajo okrog mene in se hihitajo kot majhni otroci.

Takrat sem Kozmična Mati – sebi in naravi okrog mene, kajti ona me resnično Vidi in zaznava.

Za njo nisem le telo, za njo sem brezčasje trenutka.

Kaj želim doseči v tem življenju? Predvsem uspeti, toda po lastnih merilih za uspeh. Podati sočutno roko tam, kjer je potrebno. Ljubiti ves Obstoj. Se naučiti delovati strahu navkljub in ostalim senčnim frekvencam, ki se občutijo v telesu. Verjemite, imam za stoletje dela! Toda navsezadnje je vse čisto preprosto – ljubiti vse; ljubiti strah in tesnobo, jezo, žalost, izgubljenost; ljubiti mentalne izzive; ljubiti vse, kar mi pride na pot. Vse, kar se porodi v meni. Tu bom začela – začela bom s seboj.

Polje neskončnih možnosti mi je vedno na voljo, a velikokrat pozabim nanj. V stiskah pač ne razmišljam toliko o možnostih, saj se zdi, da jih takrat sploh ni. Toda ne bi mogla biti dlje od resnice, kajti vedno so – pa če se tega zavedam ali ne. Vzpon na goro ni lahak, je pa vreden in nam daje občutek namena. Včasih se nasmejim ob misli, koliko vzponov in spustov me še čaka.

Kaj je smisel vsega tega? Zakaj ne morem ostati na vrhu ene gore in gledati ostalih z daljave?

Zakaj bi morala na toliko vrhov, toliko gora?

Ne vem za vas, toda jaz sem se odločila za pot Ljubezni. To je pot vzponov in spustov. Obdobja težav mi podarijo v dar še več sočutja. To pa je eden od jezikov Ljubezni. Spuščala se bom po neuhojenih poteh, prav tako vzpenjala po neznanih. Ne čaka me lahko delo. Toda to je moje poslanstvo, moj namen. Raziskala bom svojo notranjost do potankosti, obenem pa se mi bo razodeval svet zunaj mene. In to bo šele začetek …

4. poglavje
Morje
Plešem, plešem, plešem.

Plešem sredi morja in se ne oziram na morebitne očividce, ki ne slišijo notranje glasbe, na katero plešem. Ne zanima me, kaj si mislijo. Ne zanima me, kako to izgleda v svetu njih. Vse, kar je pomembno, je, da glasba v meni žubori in telo želi plesati. Zato plešem.

Z vsakim krogom se prevrtim globlje vase. Vidim otroka, majhno punčko, vidim mladostnico, vidim mlado žensko in vidim se zdaj, kako se vrtim. Skupaj z mano se v meni vrti film mojega življenja. Nekateri trenutki so megleni, nekateri jasno vidni, nekaterih več ni.

Plešem vedno hitreje in občasno ujamem trenutke, za katere ne vem, od kod izhajajo. So se zgodili pred mojim rojstvom, se bodo zgodili v prihodnosti? Ne vem, niti ni pomembno. Vem, da vidim vse tisto, kar moram videti. Ostalo bo prišlo v nekem drugem trenutku, morda v drugem življenju. Nikamor se ne mudi in ni vedno vse relevantno.

Po licih mi začenjajo polzeti solze. So to solze sreče, solze bolečine, solze razumevanja, solze modrosti ali solze ljubezni? So solze vsega naenkrat. Ne živim v eni sami dimenziji, da bi jih lahko razvrstila. Ker vidim večplastno, se vse povezuje.

Moja duša začne prepevati. Najprej neslišno, tako zelo neslišno, da jo lahko slišita samo kozmos in narava, ki poznata govorico tišine – brez besed. Nato telo oblikuje zvok ter besede in preko morja se začne raztezati milina sozvočja:

»Tiho, tiho, smo prišli kozmični popotniki, daleč je naš rodni kraj, se vedno vračamo nazaj.«

Rumi je napisal, da se rast dogaja v tišini, da samo destrukcija povzroča hrup.

Še vedno tiho pojem in plešem. Morje in luna se igrata svojo igro plime in oseke. Čutim, kako se morje dviga in spušča. Čutim valovanje valov in premikanje tokov. Postajam morje in morje postaja jaz.

Oblečena sem v dolgo, pisano obleko, v katero se zaganja veter. Vrtinči se okoli mene, bohoti v svoji moči. Pomaga se mi vrteti še hitreje.

V daljavi zagledam ogromno goro, na katero sije sonce. Njen vrh se svetlika od kristalov snega, obžarjenih s sončnimi žarki. Stegnem roko in se jo dotaknem. V tistem trenutku se razblini.

Očividcev je vedno več, na obalo prihajajo množice. Nekaj kričijo in s prstom kažejo name.

Predaleč sem, da bi razumela, kaj pravijo. Veter me varuje, veter ne dovoli, da vse slišim. Zakaj?

Njihovi obrazi so namrščeni, izgledajo nezadovoljni, vendar mi sonce sije v oči. Presvetlo je, da bi razumela, kaj sporočajo. Sonce me varuje, sonce ne dovoli, da vse vidim. Zakaj?

V tistem trenutku vse izgine in jaz se zbudim. Sedem na posteljo, lovim dih, se zavem, da so bile le sanje … toda zakaj?

Sonce

Tista velika, okrogla krogla tam na nebu je ogledalo. Ko se zazrem vanj, vidim sebe v zlati podobi. Kadar zaprem oči, še posebej ob sončnem zahodu, žarki razsvetlijo moj notranji svet.

Misli se razpršijo, srce zažari. Pogled, usmerjen v notranjost, mi pokaže veličino lastne biti.

Zakaj, o zakaj, ljudje ne razumejo, kdo si, sonce?

Tistega dne sem se odločila, da se odpravim na pohod visoko na planoto, ki se je dvigala nad mestom. Spakirala sem le vodo in ogromno kristalov, za ostalo sem vedela, da bo poskrbelo sonce. Pot se je začela lahkotno po betonski cesti bližnjega naselja, vendar dogodivščina ne bi bila vredna zapisa, če ne bi prečkala poti in zavila s ceste strmo v gozd. Počutila sem se kot naravoslovec na raziskovalni ekspediciji. Gozd je bil gost, zaraščen, z veliko podrtimi debli. Preskakovala sem ovire, se plazila skozi nizko vejevje. Kmalu sem prišla na manjšo planoto z razgledom. Od tam sem pot nadaljevala naprej, vendar do zastavljenega cilja nisem prišla.

Ostale poti se več ne spomnim, spomnim pa se trenutka, ko mi je sonce spremenilo življenje. Ker sem izračunala, da bo kmalu sončni zahod, svetilke pa s sabo nisem imela, sem vedela, da je pot do cilja tokrat predolga. Intuitivno sem začela hoditi po neznanih stezicah, dokler se nisem znašla na cvetočem travniku, polnem dišečih cvetlic. Obdajal me je gozd, na horizontu pa je zahajalo sonce. Tam sem se usedla na tla ter se umirila. Gledala sem sonce, kako zahaja. Pogled se je širil in širil, dokler nisem videla le zahajajočega sonca, temveč tudi igro njegovih žarkov; svetlobe, ki se je razlivala skozi nebo po travniku. Nekaj milega je bilo v tem videnju, nekaj popolnoma svetega. Svetlobni trikotnik žarkov je žarel ter spreminjal svoj kot. Takrat je vse oživelo.

Cvetlice so se zibale v rahlem vetru in vase srkale zadnje fotone tistega dne. Barve so se prelivale iz oranžne v rumeno in rdečo. Nebo nad menoj je bilo v okroglem radiju brez oblačka, oblaki so bili daleč stran. Kot da je Zemlja oživela in mi podarila svoj lasten kotiček na njej. Bili smo le sonce, nebo, narava in jaz. Dlje kot sem gledala, bolj mi je postajalo jasno, da narava še ve in razume sonce, da diha in se svetlika skupaj z njim. Vse je bilo uglašeno v popolno simfonijo zvokov, barv ter valovanja. Prst je dišala po zemlji, medtem ko se je ohlajala. Ptice so pele hvalnice. Drevesa so se priklanjala. Moje oči so se začele svetiti.

Če me pogledate v oči, boste v njih najbrž videli modro ali zeleno barvo. Redkokdo pa ve, da so zlate. Le tisti, ki so se kdaj od blizu zazrli globoko v njih, so videli zlate niti, ki obrobljajo roženico. Le takrat, kadar sem srečna, so te niti vidne. Dolgo sem se spraševala, od kje so se vzele, saj jih nisem videla prej še pri nikomer. Danes vem, da so moja povezava s soncem, Luno, zvezdami, vsemi nebesnimi planeti ter galaksijami. Danes vem, kako sem ustvarjena in kdo me je naredil. Naredilo me je vendar celotno vesolje; vsi atomi stvarstva.

Ko so se moje oči ob sončnem zahodu zasvetile, je moje energijsko polje zažarelo v zlati svetlobi. Možgani so presegli svoje običajne kapacitete in vsi čuti so se izostrili. Videla sem več, slišala sem bolje, čutila sem neskončnost. Zemlja je utripala v ritmu mojega srca in zdelo se je, da tudi narava okoli mene diha v ritmu tega srca. Sedela sem in sedela; dihala, vonjala, slišala, videla, čutila. Bilo mi je toplo, čeprav se je vse okoli mene, vključno z Zemljo, ohlajalo. Sonce me je grelo in napajalo. Vse energije je povezovalo v eno mogočno polje. Bila sem sonce in sonce je bilo jaz.

Ne spomnim se ne kdaj ne kako sem prišla domov. Ko sem se vrnila v mesto, v civilizacijo, me je zopet zajela tesnobnost in zvoki so bili vse prej kot prijetni. Avtomobili, glasba, omrežni oddajniki, trgovine, množice ljudi. Hodila sem med njimi, toda nisem se počutila del njih. Bila sem še vedno tam, na travniku s soncem. Simfonija je v mestu postala kaos. Spraševala sem se, so to resnično dosežki civilizacije, smo to res civilizirani ljudje? Kako vendar smo namesto lepote za dušo ustvarili beton in hrup?

Sem otrok konca 20. stoletja. Nisem se rodila v dobo računalnikov in pametnih telefonov. Nisem pa se rodila tudi ne v moderno dobo sodobnosti. Rodila sem se v družino, kjer je čebelja matica skrbela, da sem jedla doma pridelano hrano, da sem vsak dan hodila v bližnji gozd, da sem se igrala z domačimi živalmi. Kadar sem bila žalostna, sem splezala na sam vrh moje najboljše prijateljice češnje. Tam, v visoki krošnji, je bil moj dom na Zemlji. Tam sem gledala sončne zahode in poslušala ptice. Tam je bilo moje pribežališče, moja oaza umika od civilizacije in ljudi, pa naj so bili še tako dobri.

Ko danes pomislim nazaj, se vprašam vedno isto vprašanje: kaj če nekateri nismo prišli sem, da bi bili del družbe? Kaj če nekateri nikoli ne bomo spadali med ljudi? Kajti nekateri smo otroci sonca, z zlatimi nitmi v očeh, z divjim vetrom v laseh, in naš resnični dom je narava sama.

Luna

V pomladnem razcvetu moje prve najstniške ljubezni, sem velikokrat hodila do njegove hiše skozi gozd. Prav tako sem na tej poti velikokrat zrla v polno luno in se z njo pogovarjala. Ne vem, kako sem vedela, kajti takrat še prav nič nisem zares vedela, da bo uresničila sleherno mojo željo.

Na luno sem se obračala skozi celotno svoje otroštvo. Žal ne vem, kdaj sem prvič videla polno luno, vem pa, da sem velikokrat gledala v njo nepremično in upanja polno. Nekaj na njej me je pomirjalo, nekaj na njej je živelo. Spominjala me je na dobrotljivo babico. Šele leta kasneje sem izvedela, da domorodska plemena pravijo luni »babica luna«.

Najini pogovori z luno so bili po navadi bolj moje prošnje za uresničenje želja. Ne glede na naravo želje, se je uresničilo prav vse, in to v roku krajšega časa. Ko sem hrepenela in upala, da se bo moja prva resna najstniška ljubezen realizirala, sem to potožila babici luni, jo prosila za uresničenje moje ljubezni, in glej – točno to se je zgodilo.

Ko se je obdobje te ljubezni končalo, se dobro spomnim, kako se mi je razparalo srce. Takrat sem odšla v gozd, vzela njegovo trzalico za kitaro in jo zakopala v zemljo. Bila je polna luna in po gozdu sem hodila v njeni svetlobi. Solze so mi lile po licih in srce je hrepenelo le še po nečem – po katarzi, odrešitvi. Prosila sem jo, naj mi vendar pomaga, naj odvzame to grozno bolečino, ki je trgala srce. Pomoč sem dobila v obliki intuitivne ideje, ideje in vizije, v kateri simbolično pokopljem trzalico oziroma to ljubezen. Ko sem to storila, je bilo resnično lažje. Bolečina je malo popustila, solze so prenehale teči. Še nekaj časa sem stala v gozdu na »obrednem mestu«, nato odšla domov.

***

Nikoli pa mi ni bil jasen potek dogodkov tam gori v hribih. Leta so minevala in počasi sem na luno pozabljala. Svet me je srkal vase; družba, dogodki, dogodivščine. Ubadala sem se s srednjo šolo ter druženjem in za nekaj časa zapustila svet narave. Vendar nikoli ne moreš oditi od tam, kjer si doma. Nikoli ne moreš pozabiti svoje prave narave, svoje biti. Bistvo, očem skrito, čaka v tebi, da se zopet spomniš, da zopet prideš domov.

Tako sem se znašla živeč v hribih, visoko odmaknjena od vseh in vsega. Bila bi popolna idila, če le ne bi v resnici bila na nepravem kraju ob nepravem času. Tako sem se zopet znašla pod polno luno z ogromno bolečine, žalosti in strahu. Po veliko letih sem se globoko zazrla vanjo in takrat sem v sebi začutila neverjetno moč. Prosila sem jo, resnično prosila, naj mi pomaga, da se nekaj mora spremeniti, da tako ne gre več naprej. Luna me je tiho poslušala, prisluhnila je vsem mojim srčnim prošnjam. Nekaj dni kasneje se je zgodilo nekaj, kar mi je za vedno spremenilo življenje. »Babica luna« je zopet uslišala moje prošnje, in, čeprav na radikalen način, popolnoma spremenila smer mojega življenja.

***

Danes, po mnogih letih, vem, da so se vse prošnje zapisale v zavest lune, ki jih je odsevala naprej. Vsi planeti, zvezde, kozmična telesa, Zemlja in vse na njej je energetsko povezano. Vsaka naša misel, beseda, občutek, se pretaka in preliva naprej skozi naravo, planete, zvezde, galaksije. Vsi soobstajamo vsak trenutek. Nekoč sem bila navdušena nad gonilno silo, ki me je napajala in vodila moje življenje. Imela sem ogromno energije in na nosu rožnata očala. Nato, tekom težjih življenjskih izkušenj, mi je ista sila podarila popolno razbitje vseh rožnatih iluzij in navdušenje, polno zanosov, je izpuhtelo. Iz obeh izkušenj pa se je rodilo novo zavedanje, ki spaja vse v dušno modrost.

Danes vem, da ta gonilna sila ni ena sama, temveč je obstoj sestavljen iz vseh mogočih delcev in delov, da je vse, kar vidimo, in tudi vse, česar ne vidimo, gmota gradnikov mogočne sile, imenovane Življenje, Bog, Kozmos, Kozmična Inteligenca. Luna je le ena izmed njih.

***

Z luno se še vedno pogovarjam, vendar je ne prosim več za uresničitev lastnih želja. Prosim jo za želje, ki so veliko večje do mene. Želje, ki zaobjamejo dobrobit vseh bitij in celotnega obstoja.

Včasih je niti ne prosim, le ljubeče opazujem menjavanje njenih oblik in čakam, da bo polna.

Takrat se v celoti zazreva ena v drugo in se zaupno nasmehneva. Midve veva, zakaj.

Naučila me je, da sem vedno cela, ne glede na to, kateri del moje oblike je v svetlobi in kateri v temi. Sem prastara, brezčasna, nespremenljiva. Spreminjajo se le moje zunanje, vidne oblike – kot pri njej.

Pomlad

Sošolec mi je enkrat v smehu dejal, da tako hitro, kot se spreminjam jaz, se ne nihče. Naj bi se radikalno spremenila na vsake tri mesece. Takrat sva se temu smejala, čeprav sem sama vsemu pripisala globlji pomen kot on. Kaj kmalu po tem dogodku, sem nekega dne sredi jase praznovala enakonočje in opazovala naravo. Postalo mi je jasno, da se tudi narava radikalno spremeni vsake dobre tri mesece, po malem pa se spreminja vsak dan.

Ne razumem, zakaj se večina ljudi sprememb boji. Vsaj lastnih sprememb osebne rasti. Seveda ne moremo biti vedno enaki; to ni namen naše evolucije. Če smo tesno povezani z naravo, se spreminjamo skupaj z njo. Na nas vplivajo lunini cikli, sončevi solarni izbruhi, menjavanje letnih časov in še marsikaj. Močna povezanost z naravo bi morala biti kompliment in resničnost naših vsakdanjih življenj, ne pa, da te ljudje tretirajo, kot da si »čuden hipi z drugega planeta«.

Vedno praznujem menjavanje letnih časov, konstelacije zvezd, polne in prazne lune, enakonočja, solsticija. Navzven izgledam popolnoma običajna ženska, saj sem se tekom življenja hitro naučila, da ljudje obsojajo vse, česar niso videli na televiziji, slišali po radiju ali prebrali v časopisih. Moja praznovanja niso očitna; ne kurim kresov, ne tulim na glas v polno luno, nisem oblečena v praznična oblačila. Sicer pa so to le zunanji rituali, ki nimajo takšne moči kot naša notranjost. Ne, raje prižgem iskro v sebi, s pogledom objamem luno, ter odvržem zunanje oblačilo – telo. Na prostranstvih zavesti poletim skozi vesolje, s pogledom preletim Zemljo, ter začutim slavje katarzičnih sprememb v sebi.

Večinoma živim izven linearnega časa, intuitivno. To pomeni, da me ne zanima, na katero minuto so znanstveno izračunali prihod naravnega pojava, niti ni toliko pomemben datum.

Začutim, kdaj veter spremeni smer, kdaj se začenja topliti. Vidim, kdaj je luna polna ali prazna. Vem, kdaj so kozmične, energetske povezave kaotične ali umirjene, zgoščene ali pretočne, težje ali lahkotnejše. Kako? Pove mi najinteligentnejša naprava, kar jih obstaja – moje telo.

Spomnim se – kot otrok sem vsak dan hodila v gozd. Druge otroke so babice vodile na igrala, naju s sestro je babica vodila v gozd. Ne vem, če se je zavedala, kakšen čudež je naredila s tem. Ali pa se je prav dobro zavedala, da ga dela. Nobena človeško ustvarjena igrača se ne more kosati s stvaritvami Kozmične Inteligence – Boga. V gozdu je svet postal popoln. Vse je bilo tako, kot mora biti. Vse je ustvarjala nevidna sila, ki ji nič ni bilo nevidno. Vse je živelo in dihalo. In vse je imelo svoj namen, svojo inteligenco, zavest.

Gozd je vedno bil moje zatočišče. V najtemnejših trenutkih sem odšla vanj. Sicer sem célo življenje hrepenela po svoji votlini, kjer bi lahko živela, vendar je žal nisem našla. Našla sem jo šele v zrelejših letih; nikjer drugje kot v sebi. A tudi gozd je popolna maternica, kjer je prisotno milo življenje, toplina, nežnost, ljubezen. Za senzibilno dušo je to raj. Gozdni ekosistem je narejen popolno, brez človeških deviacij. Tam je tudi tema prijazna, varna, nežna. Tema ljudi se občuti drugače – grozeče, nevarno, nasilno. Redki so tisti, v katerih tudi v temi prevladuje milina.

Kot vsako leto se je tudi letos začela pomlad. Vse brsti in pridobiva barve. Medtem, ko sem prvič pomladno sedela v gozdu, gledala v sonce in krošnje, ter poslušala žvrgolenje ptic, so se mi razodeli naslednji vpogledi:

*        Gozdna tla iz nas črpajo vso blokirano energijo in nam nazaj vračajo zemeljsko, pretočno energijo.

*        Drevesa so živi prevodniki med zemeljskim in kozmičnim; poleg proizvajanja kisika urejajo tudi naša biopolja (elektromagnetna polja).

*        Sonce oddaja kozmične energije, zato nas gledanje v sončni zahod/vzhod napolni z notranjo močjo in širi našo percepcijo, da ne omenjamo zdravilnih učinkov na telo in um.

*        Ptice s svojim žvrgolenjem oz. zvočnimi frekvencami pozitivno vplivajo na naše lastne vibracije – misli, čustva, delovanje telesa.

*        Dejansko je celotna narava ustvarjena, da se odziva na človeka – da ga harmonizira in optimizira na njegovo najboljše delovanje.

Takrat sem pomislila: »Pomlad, prijateljica moje narave in mojih zaznav; kje si se potepala celo leto?«

Zavetje

Na travniku zraven babičine hiše je rastla češnja. Bila je velika in mogočna; bohotila se je visoko v zrak. Za čas mojega otroštva je bila moja najboljša prijateljica. Tako lepa, zdrava, izjemna – vse, kar sem želela biti tudi jaz. Tako trdna, a vseeno upogljiva. Govorili so mi, da so njene veje občutljive, ter da naj pazim, da ne padem. Toda jaz sem vedno priplezala vse do vrha, kjer sem se počutila varnejšo, kot kjerkoli drugje. Vedela sem, da z nje nikoli ne bom padla, saj me je varovala. Živo bitje je bila – kot jaz – in dobro je vedela, kdo jo stalno obiskuje.

Zdelo se mi je, da je bila tam samo zaradi mene. V najtežjih trenutkih sem plezala po njej ter se skrivala v njeni visoki krošnji. Nihče ni vedel, kje sem. Bila je najina skrivnost – ona me je skrila v svet dreves, jaz pa sem ji govorila o svetu ljudi. Ne vem, koliko ji je bil všeč naš svet, toda jaz sem bila nad njenim navdušena.

Bila je prababica, ki me je vedno močno objela, posušila moje solze in tiho poslušala. Ko je zapihal veter, so njeni listi zašepetali samo meni znane besede. Vem, kaj mi je sporočala. Skozi čas sem se naučila razbirati njeno govorico. Vsak premik, vsak tresljaj je nekaj sporočal.

Nikoli se ni jezila, da plezam po njej. Morda je čutila, da jo imam neskončno rada, da je moje zavetje in tolažba. Navadile sva se ena na drugo, kot se navadijo srca v ljubezni. Bila je edino drevo na našem travniku, ki sem ga pogledovala, občudovala in se z njim povezovala. Ob njej sem se počutila res dobro.

Vsako poletje je obrodila sladke sadeže, ki so, odkar sem jih prvič poskusila, bili najboljši od vseh. Nobeno drugo sadje, ne zelenjava, niso bili tako okusni. Dajala je in dajala, nabirali smo njene plodove, se smejali, sladkali ter povezovali. Takrat je bila najsrečnejša. Zaradi nje je poletje bilo moj najljubši letni čas.

Veliko let je od tega in te češnje danes ni več. Ostale so le njene korenine, ki jih babica ni dovolila izruvati; njena krošnja pa je najbrž končala kot drva za peč. Rekli so, da je na neki točki zbolela ter začela hirati. Vse dokler smo živeli pri babici in dedku, se je spominjam zdrave in žive. Po selitvi v mesto, ki mi je zlomila srce, pa je morda zlom srca doživela tudi češnja. Bila je moja varuhinja in brez nje sem tudi jaz desetletja tavala sem ter tja v temi.

Nikoli v vseh teh letih nisem več okusila tako sladkih češnjevih plodov. Ona je bila posebna. Bila je moja in jaz njena. Nisva si lastile ena druge, ne, saj ljubezen ni posedovanje. Bili sva si naklonjeni in bili sva svobodni, toda trdno prepleteni in povezani. Del mene je umrl skupaj z njo, kot so deli nje takrat začeli zavračati življenje brez mene.

Morda se vam bo zdelo smešno, toda vse to je res. Ne vem, koliko ste odprtega srca in duha, toda tisti, ki vidijo brez oči in slišijo brez ušes, ki se znajo dotakniti brez dotika; tisti vemo, da je vsa narava živa in deluje na določeni stopnji zavesti; ima svojo inteligenco. Ljudje imamo sposobnost zaznavati veliko širše kot le prek čutil. Srce začuti drugo bitje in lahko se poveže z njim. Če menite, da sodimo med živa bitja le ljudje, je morda čas, da razširite svoje zaznave.

Kar se tiče češnje – to je bila prva in zadnja češnja, na katero sem plezala ter se z njo povezovala. Leta so minevala, desetletja so mimo, toda takšnega drevesa ne najdem nikjer več. Niti ga ne iščem. Morda me bo nekoč prevzelo drugo drevo, toda ker sem kot ptica selivka, se kraji mojega življenja spreminjajo, z njimi pa tudi drevesa.

Češnja v resnici ni umrla. Še vedno raste v meni, še vedno je zame sveto drevo, ki me uči razraščati močne korenine in veje, s krošnjo, ki sega daleč v nebo. Še vedno me močni viharji včasih zlomijo, saj, nekateri smo pač občutljivejši, še vedno včasih ne razumem ne same sebe ne ostalih, toda vztrajno in počasi rastem tudi jaz.

Zima

Jasni kristali se svetlikajo v soncu. Ponoči jih odsevajo zvezde. Prvi sneg je že zapadel, ter tudi skopnel. Vse se pripravlja na zimski spanec ali počitek; vse se ustavlja, premika počasneje in jasneje.

Svetloba mojih oči vidi vse tisto, kar je očem skrito in večini ljudem nevidno. Svetloba mojih oči bazira na mojem notranjem videnju, ter intuiciji – notranjem védenju. Vsako zimo naše čute preplavi zimski spanec, toda ostali čuti, ki niso vezani le na telo, se izostrijo. Vsaka zima prinese nova spoznanja ter uvide, nove izzive in objeme za njih. V vsaki zimi se moje telo prenovi, spočije, transformira in ob rojstvu pomladnega sonca dvigne iz debele plasti pepela – kot feniks.

Koža je hladnejša in notranji ogenj mora goreti. Prižigam sveče v opomnik, da ne pozabim prižigati tudi ognja v meni. Vsaka celica potrebuje svetlobo in toploto; vsak atom in njegovi pradavni delci so iz tega sestavljeni. Telo je premraženo in bo potrebovalo nekaj časa, da se privadi novim temperaturam. Toda kot je narava vsake stvari, tako bo tudi tukaj sprememba edina stalnica na moji zimski poti.

Razpiram dlani v nežnem zimskem soncu – naj vpijajo toploto. Naj me napoji, kadar sije, da bom v sebi imela zalogo za takrat, ko ni vidno. Oblaki ga bodo prekrili in sneg bo prekril zemljo.

Moja duša bo prekrila telo in telo bo prekril počitek. Vse je povezano, vse je v ravnovesju.

Ljubezen zime ne pozna – ne glede na letne čase, ona žari in sije. Je v snegu, v plesu snežink, ki počasi padajo na zemljo. Je v soncu, je v božanju sončnih žarkov, ki se toplo dotikajo obraza. Je v vsakem nasmehu, vsaki solzi, vsakem človeku. Je in čaka, da ji naredimo pot na plano. Želi se prelivati iz nas navzven v svet. S svojo žarečo toploto želi topiti mrzel sneg, objeti premražena telesa in obuditi speča srca.

Nekatera srca ne spijo samo pozimi. Nekatera so pozabljena pod kupom nepomembnih stvari, informacij, besed ter dejanj. Nekatera so strta, tako strta, da njihovi lastniki mislijo, da se ne bodo nikoli več zacelila. Toda ravno v tem je čar src – vsakič, ko se strejo, se bolj odprejo. Čeprav sta žalost in bolečina veliki, pa sta naši največji učiteljici. Če ju razumemo in namensko uporabimo kot orodje za odpiranje src, je to lahko naše največje darilo.

Srca so občutljiva. Počijo, se zlomijo, celo razletijo. Toda poslanstvo src nikoli ni bilo, da ostanejo cela. Ona so namreč portal, vrata v neskončnost v nas. Vsakič, ko nastane razpoka, se portal malo odpre. Malo po malo spoznamo našo neuničljivo, neskončno naravo – našo Bit, ki sije v nas in nas napaja.

Ljubezen ne boli. Bolijo nerealna pričakovanja, sodbe, projekcije, neprave želje. Ljubezen sama nikoli ne boli in nikoli ne lomi naših src. Je zdravilo, ki srca potolaži ter jim pomaga, da se bolj in bolj odpirajo.

Zima me vedno spomni na moč ljubezni. Kot lahko sneg prekrije vse, tako lahko tudi Ljubezen prekrije vse. Sneg s svojo belino, Ljubezen s svojo toplino. Seveda govorim o Ljubezni do vsega obstoja, ne o nekaj odnosih med ljudmi. Ljubezen kot sila, kot energija, ki vse napaja.

Jasni kristali božajo moj obraz zaprtih oči. Čista tema je, niti zvezd se ne vidi. Oblaki na nebu kraljujejo in sneg tiho sneži. Postajam sneženi mož in hlad me reže do kosti. Toda notranji ogenj, ki ga poznam in ohranjam, je, zdaj vem, v resnici morje Ljubezni, ki mi daje in daje in daje. Daje neizmerno toplino, ki seže daleč v neskončnost. Nikoli ne ugasne in nikoli ji ni konca. Ko pogledam sneg, jo vidim, ko pogledam zvezde, jo vidim, ko pogledam živo bitje, jo vidim. Ko se zazrem globoko v vesolje, jo vidim, in prav tako, ko se pogledam v ogledalo.

Z zaprtimi očmi jo vidim. Stojim pod milim nebom in ona pada name v obliki drobnih snežink. Vpijam jo vase, da jo bom lahko podala naprej. Za Božič ne bo daril v obliki stvari. Za Božič bo le veliko Ljubezni, in morda, če se ona tako odloči – tudi veliko snega.

Ženska

Dolga je pot odraščanja, še daljša je pot zorenja. Ni važno, kdaj odrastemo – hitro ali počasi – pomembnejše je, na kakšen način zorimo. Kvaliteta ali kvantiteta? So izkušnje pomembne v številu ali v globini? Kaj nas v resnici oblikuje?

Ker nisem imela skoraj nobene vzornice, je bila moja pot spoznavanja, kakšna je izjemna ženska, dolga. Opazovala sem ženske okrog mene, toda nekaj, nekaj je manjkalo povsod. Danes vem, da je ta nekaj bila ženstvenost – nežnost, toplina, milina. Ta ženstvenost nam ni vsem dana ob rojstvu; nekatere smo jo spoznale šele kasneje in te lastnosti razvile v poznejših letih. V družinah, kjer se še vedno bolj razveselijo sina ali vnuka, je biti ženska težko. Žal nam vsi moški ne pomagajo pri razvoju ženstvenosti, saj nas ne obravnavajo kot boginje – kar ženska v svoji esenci je.

Dolgo, dolgo sem iskala esenco boginje-ženske v sebi. Najbolj zanimivo pa je to, da je nisem našla nikjer zunaj sebe. Tukaj mi kozmos ni mogel pomagati, niti Zemlja. Nobena ženska ne more postati Ženska, dokler se v njenem življenju ne zgodi točno določen trenutek, kjer se jo obožuje, razvaja, neskončno ceni in spoštuje. Kjer se ji z dejanji olajša življenje, razmišljanje, čutenje – kadar se jo popolnoma podpre v vseh njenih oblikah in čustvih in se jo ljubi z vsem srcem. Dokler tega nisem doživela, je bilo nemogoče, da bi v sebi razvila te božanske kvalitete nežnosti, topline in miline.

Mogoče se enostavno nisem počutila varno med ljudmi. Morda so bili vsi, celo ženske, grobi v svojem izražanju in energiji. Morda. V resnici nas zmehča le Ljubezen. Vse ostalo so neuspeli poskusi in približki.

Lahko se učim od zvezd in kozmosa, od dreves in ptic, toda ljubezen dveh duš v človeških telesih je nekaj neverjetnega. Je seštevek, ko ena plus ena ni več dva, temveč tri. Je sinergija, združitev dualnosti v tretji svet, ki zaobjame oba. Je kot najnežnejša melodija cvetlic in topel piš vetra. Včasih je kot dež, ki tiho pada na zemljo. Včasih kot mogočna reka, ki se izliva v ocean.

Občasno mogočna kot eksplozija zvezd.

Nikoli več ne bom enaka, nikoli več ne bom mogla pozabiti, kaj sem odkrila. Obstaja verjetnost, da sorodne duše obstajajo, toda ne na način, ki bi ga lahko izrazili z besedami. Duša je nad besedami, duša se nahaja v svetem prostoru med dvema srcema. Srca ne uporabljajo besed, toda tudi občutkov ne. Srca, o katerih govorim jaz, preprosto vedo. Vedo kam spadajo, vedo, s kom želijo deliti sama sebe.

Tako sem postala ženska. S trenutkom, ki je prebudil boginjo v meni, ko se ljubi in sprejema vse moje delčke. Kaj več bi si še lahko želela, za kaj več bi lahko prosila? Prosila sem, naj mi bo dano vedeti in spoznati; naj mi bo dano videti in slišati. Toda kako naj vem in spoznam; kako naj vidim in slišim brez globin svojega srca? Skupaj seževa dlje; samo skupaj lahko seževa v neskončnost in naprej.

Srce mi je pokazalo, da sem vredna. Vredna vsega, kar si zaželim. Vsega, kar si želim biti. Da sem svobodna. Želela sem biti sama in svobodna; dobila sem še večje darilo biti v odnosih in svobodna. Končno odnosi, ki me ne omejujejo, ki me ne vežejo in me ne dušijo. Končno ljudje, ki so prostrani kot vesolje sàmo, katerih srce je na široko odprto, ki se še znajo smejati in jokati obenem, ki vedo, kako bije srce in utripa duša. Končno!

Biti ženska v današnjem svetu je zame izziv. Biti ženska v svojem svetu je zame vse, kar je vredno. Biti tu zase, utripati in dihati z vsemi svojimi deli, si dajati nežnost, toplino, milino, je zame sveto. Takrat pride na plano moja esenca, moja Bit. Z vsakim človekom, ob vsaki interakciji smo drugačni, toda jaz s seboj – sem točno ta, ki sem in jo ljubim. V svojih očeh vidim svoj odsev in ponosna sem na žensko, ki sem in ki še bom.

Noč

Zavita v zvezdno odejo, se gledam, kako spim. Sanjam živo in zavest je prisotna vsepovsod. Vse svoje delčke sem poslala k tebi v sanje. Te bodo dosegli?

***

Medtem ko zvezde na nebu dihajo, midva živiva. Prepletena sva z vsemi fotoni, nebesnimi telesi, galaksijami, kot tudi z zemljo pod nama. Iz prsti poganjajo nova stebelca, nove misli in izkušnje. Globoko v notranjosti se razraščajo korenine, močne in nezlomljive, da bova lahko kljubovala vsem anomalijam družbe. Ne, ne bodo naju dobili in ukalupili po svoje! Večna upornika, tako pogumna, da lahko skačeva do zvezd in nazaj. Jaz kaos, ti red. Kot je napovedal Stvarnik, tako se bodo nekoč na Zemlji našla srca, ki bodo zaobjela vsa valovanja človeka, neba ter kozmosa.

Ti kaos, jaz red.

Vsepovsod vidim pasti današnjega ustroja za človeka. Zgodovina seže daleč, toda ne tako daleč, kot sežemo mi – ljudje. Ne tako daleč kot seže naša resnična zapuščina. Ne govorim o blagodejnem, tehnološkem življenju, prav tako ne o kapitalizmu in denarju, ne govorim o materialni blaginji. Govorim o doti Stvarnika človeku. O silah, močnejših kot karkoli bo človek kdaj koli ustvaril. Kajti – kako ustvariti tisto, kar ne more biti ustvarjeno? Kako doseči nedosegljivo?

Zaprem oči in se nasmehnem. Kako dolga pot se vije z neba do nas. Hodimo, hodimo, hodimo, popotniki v času, pa lahko minejo stoletja, preden pridemo do cilja. Hodimo tako dolgo, da nam odpovedo stopala, pa ne pridemo do cilja. Cilj? Kaj je cilj? Mnogi so prišli do njega, mnogi vsak dan množično prihajajo do tja. Mnogi ne vedo, kaj iščejo. Toda tudi za tiste, ki že dobro vemo, kaj iščemo, se pot nikoli ne konča. Ob dosegu cilja se odprejo nove poljane zavesti in naše sile iskanja. Resnično, kaj tako močno iščemo? Kaj je to neskončno hrepenenje v nas, ki nas žene naprej in vedno naprej? Zakaj se ne ustavimo, zakaj nas običajno življenje ne zadovolji? Zakaj viharji v nas, zakaj petje rož, zakaj vonj oblakov, zakaj se pogovarjamo z Obstojem in ne toliko z ljudmi?

Veste, ne vzemite tega osebno. Kajti noben človek mi ne zna odgovoriti na zgornja vprašanja, medtem ko veter, zvezde, cvetlice, oblaki, viharji – Obstoj ve in odgovarja. Hrast šepeta s svojimi listi, voda žubori, zvezde migljajo in moje srce posluša. Včasih ne slišim, toda včasih slišim prav dobro. Včasih sem preveč ovita v nepomembne stvari turobnega ljudskega vsakdana, da bi lahko slišala pritajeno glasbo kozmičnih sfer. Včasih pa, kadar imam res odprto srce, da mi prepeva in me nosi v širjave, takrat pa vidim in slišim. Mogoče ima noč posebno aromo za zvezdoglede, kajti ko večina prebivalstva spi, takrat je glasba najglasnejša.

Tudi kadar spim, sem budna. Zavest nikoli ne spi, le prehaja skozi svetove. Potuje dan in noč. MI potujemo dan in noč. Kako bi torej lahko sploh kadarkoli bili manj kot neskončnost?

Tekom dneva prehajamo med odnosi. Ponoči pa…ponoči se zbudi in izostri najpomembnejši odnos – odnos s samim seboj. Kajti kaj drugega so zvezde, planeti in ostale nebesne sfere, kot mi sami? Ustvarjeni smo iz istih fotonov in plešemo svoj ples. Sonce pleše, luna pleše, zvezde plešejo; vse se odziva na naš premik diha. Ko se pojavi tema, svetloba še močneje pride do izraza. Če pogledamo v nebo, vidimo neskončno ogledalo nas samih – kot da zremo vase v drugih oblikah.

***

Ne morem raniti nikogar, saj s tem ranim samo sebe. Sem veliko več kot ljubezensko čustvo, sem ljubezen sama. Sem kozmos, vesolje, prasila, prafoton, pradelec, ki se pomika skozi eone prostora in časa, ter te išče. Išče, dokler te ne najde. Ko te najdem, vse svoje delčke pošljem k tebi v sanje. Te bodo dosegli?

Ljubezen

Kot Kreatorji imamo neskončno obrazov – neskončno energij – in ljubezen je ples med njimi.

Tvoja duša je božanska, moja duša je božanska in skupaj plešeta.

Vsak trenutek je drugačen; nikoli nič ni enako. Rojevamo obraze energij, prinašamo jih v obstoj.

Mešamo jih in ustvarjamo nešteto verzij, ki so mi sami.

Ali smo ljudje? Ali smo … Ljubezen?

***

Ljubim širše kot le s čutili. Ljubezen ni le občutek, ni dotik, ni beseda, ni le misel. Ljubezen je širina zavesti. Kolikor se zavedam same sebe, svoje Biti, toliko se lahko zavedam tudi tebe, tvoje Biti. Bit je naše središče, je sredica naše zavesti; Kozmične Inteligence, iz katere smo. Ljubim te s širjavo, večjo od neba, večjo od števila zvezd na nebu, večjo od zavedanja, da te ljubim.

Kajti nihče ni rojen brez ljubezni v sebi, res pa je, da smo rojeni na planet brez ljubezni v postavitvi družbe. Zakaj bi bila jaz izjema in se ne prilagodila tej postavitvi? Zakaj bi si želela ubrati drugačno pot?

Zato ker je čas, da ljubezen v nas zasije in zasenči družbeno postavitev. Naš »jaz« čaka, da bo spoznan in ponovno obujen. Ljubezen čaka, da se bo lahko izlivala kot deroča reka v oceane. Šepeta mi, da naj pišem o njej, da naj ji dam njen pravi obraz. Toda kako bi jaz, majhna kapljica v oceanu, lahko opisala neskončno polje ljubezni?

Kot zorim jaz, tako zori ona. Kot se širim jaz, tako se širi ona. Skupaj poganjava korenine, potujeva skozi letne čase, poganjava nova spoznanja in zapuščava stara prepričanja, zoriva v deblo – srčiko najinega diha in se povezujeva od znotraj navzven. Toda zakaj smo ljudje nesrečni, zakaj ne vidimo, da sta – svetloba in tema – obe ples ljubezni?

Zakaj ljubezen povezujemo samo s svetlobo – s prijetnimi občutki in lepimi stvarmi? Ona je veliko več od tega; je črna materija vesolja, je črna prst zemlje, je tema, v katero sadimo semena svetlobe. Brez teme svetloba ne more rasti. Brez bolečine seme modrosti ne more kaliti. Kajti skozi težja obdobja se dogaja pospešena rast; rastlina poganja korenine, kali, prerašča lupino.

Isto je z nami, ljudmi.

Ona diha z nami, solze so izraz nje, smeh je njen zvok. Utrip srca je njen ritem, na katerega pleše in pleše in pleše … Včasih se srce zlomi, toda ona ostaja. Ljubezen ni vezana na naše telo. Ona je vrtnarka, ki v zlomljeno srce posadi upanje in modrost. Ona je tista, ki nas zaceli, ne čas. Čas le teče dalje, ona pa skrbno zaliva našo bolečino s solzami in razumevanjem. Ona poskrbi, da iz tega zraste modrost spoznanj. V bistvu skozi njo venomer spoznavamo sami sebe. Vedno globlje, vedno bolj.

Človek, ki sledi svojemu srcu, je poosebljen pogum. Morda se sliši lahko, toda to pomeni, da bomo odšli stran od vsega, kar nam je poznano. Srce bo skozi ljubezen vedno ustvarjalo svojo lastno pot, pelo svojo lastno pesem in pisalo svoje lastne zgodbe. Ne bo sledilo množici ostalih; šlo bo vedno dlje stran od njih. Začelo bo ustvarjati svoje lastne svetove na podlagi notranjega »jaza«, ki je pri vsakem drugačen.

Duše prihajamo iz različnega prostora in časa. Lahko se srečamo na poti, lahko si izmenjamo pogled, lahko se med seboj prepoznamo ali pa tudi ne, toda vsak »jaz«, ki se pristno zaveda samega sebe, ve, da je največji dar drugemu pokloniti delček energije ljubezni – razumevanja, da navsezadnje, ne glede na to, od kod prihajamo, gremo vsi kot ljudje skozi procese svetlobe in teme – plesa ljubezni.

Epilog

Nekoč so modreca vprašali: »Se ne naveličaš biti sam?«

Odgovoril je: »Imam veliko preveč dela, da bi lahko bil osamljen. Miriti moram neurja, šepetati vetru, božati zvezde, ljubeznivo gledati sonce in luno,
govoriti z Naravo in ljubiti Obstoj.

Prav tako pa moram vsak dan skrbeti za neskončen vrt.«

Dejali so: »Toda ne vidimo nobenega vrta!?«

Odgovoril je: »Vrt je v meni, moje notranje prostranstvo, ki raste navzven.

Če ne skrbim za njega, se bo razrastel čez edino, kar želim, da raste na njem.«

Dejali so: »In kaj to je?«

Nasmehnil se je in odgovoril: »Ljubezen … v vseh njenih oblikah.«

About The Author

Zala Klančnik

Kozmična kri se pretaka po mojih žilah;
hči vesolja sem in zvezd.

Tokrat se moja duša na Zemlji je rodila;
hvala za vsak trenutek učenja in zorenja.

Vsak konec je nov začetek
in levimo svojo kožo dan za dnem.

Obraz uprem v sonce;
naj me upepeli, da se rodim kakor feniks.

Neumrljiva, brezčasna, vedno le za hip –
popotnica prostorov in časa.